Здобутки клінічної і експериментальної медицини
Науково-практичний журнал, присвячений питанням висвітлення механізмів функціонування здорового та хворого організму, молекулярної та клітинної фізіології та патології, моделювання патологічних процесів, морфології та патоморфології, клінічних та експериментальних аспектів діагностики та лікування, особливостей внутрішніх хвороб, проблем акушерства, гінекології, педіатрії, хірургічної патології, трансплантології, проблем неврології та психіатрії, екстремальних станів, екології, доклінічного дослідження лікарських субстанцій синтетичного та природного походження. ISSN 2415-8836 (Online), ISSN 1811-2471 (Print)
СТАН МІКРОФЛОРИ ТОВСТОЇ КИШКИ ПРИ ХРОНІЧНОМУ ПАНКРЕАТИТІ НА ТЛІ ХРОНІЧНОГО ОБСТРУКТИВНОГО ЗАХВОРЮВАННЯ ЛЕГЕНЬ
РЕЗЮМЕ. Сучасний перебіг внутрішніх хвороб характеризується зростанням коморбідності, серед якої поєднання хронічного панкреатиту (ХП) та хронічного обструктивного захворювання легень (ХОЗЛ) є однією з найменш вивчених, але клінічно тяжких патологій. Спільні ланки патогенезу, такі як системне запалення та оксидативний стрес, створюють передумови для глибоких порушень мікробіоценозу кишечника, що замикає «порочне коло» ендогенної інтоксикації та трофологічної недостатності. Метою роботи є вивчення особливостей та порівняння кількісного та якісного складу мікрофлори товстої кишки у пацієнтів із хронічним панкреатитом на тлі хронічного обструктивного захворювання легень та без нього, а також встановлення кореляційних зв’язків між етіологією дисбіотичних порушень та показниками ендогенної інтоксикації, інтенсивністю процесів перекисного окиснення ліпідів і станом антиоксидантної системи захисту. Матеріал і методи. Обстежено 62 пацієнти, поділених на групи з ізольованим ХП та коморбідним перебігом ХП і ХОЗЛ. Діагнози верифіковано згідно з настановами HaPanEU (2017) та GOLD (2024). Стан мікрофлори оцінювали бактеріологічним методом. Для статистичної обробки використано непараметричні методи. Результати. Встановлено, що у 87,8 % пацієнтів із поєднаною патологією спостерігаються дисбіотичні порушення, що значно перевищує показник групи ізольованого ХП (65,0 %). У коморбідних хворих зафіксовано достовірне зниження вмісту Bifidobacterium та Lactobacillus на тлі зростання титрів St. aureus та ферментативно змінених штамів E. coli. Особливо виражена декомпенсація мікробіоценозу спостерігалася при поєднанні ХП та ХОЗЛ ІІ ст., що супроводжувалося появою гемолітичних форм мікроорганізмів та надмірною колонізацією УПМ. Кореляційний аналіз виявив стійкі зв’язки між дефіцитом облігатної флори та підвищенням рівнів МДА і МСМ. Висновки. 1. Бактеріологічне дослідження стану МФК при ХП виявило достовірне зниження кількості цукролітичної флори, достовірне підвищення Е. соli за рахунок збільшення форм із зміненими ферментативними властивостями та інших умовно патогенних штамів, патогенної флори (р<0,05). 2. Наявність коморбідності ХОЗЛ призводила до посилення патологічних порушень МФК пацієнтів із ХП: було доведено переважання пацієнтів із ДБК різної глибини у пацієнтів із ХП+ХОЗЛ проти таких без ХОЗЛ (87,8 % проти 65,0 %) і зменшення кількості пацієнтів із нормальним станом МФК (22,2 % проти 35,0 %).
Авторське право (c) 2026 Здобутки клінічної і експериментальної медицини
ДИНАМІКА ЗМІН МЕТАБОЛІЧНИХ ПОРУШЕНЬ У ПЕРІОД РЕАБІЛІТАЦІЙНОГО ЛІКУВАННЯ ХВОРИХ ПІСЛЯ АОРТОКОРОНАРНОГО ШУНТУВАННЯ ЗАЛЕЖНО ВІД ФАКТОРА КУРІННЯ
РЕЗЮМЕ. Мета – оцінити динаміку змін показників метаболічного статусу пацієнтів у період реабілітаційного лікування після аортокоронарного шунтування (АКШ) залежно від фактора куріння. Матеріал і методи. У дослідження включено 122 хворих на стабільну ІХС з показаннями до проведення АКШ віком від 40 до 83 років (середній вік 62,39±0,65): 101 чоловік та 21 жінка. Пацієнти були поділені на дві групи за віком: І група – пацієнти віком <60 років (n=45), ІІ група – пацієнти ≥60 років (n=77). Хворих І і ІІ груп надалі було поділено на підгрупи залежно від фактора куріння: курці – ІА (n=28) та ІІА (n=18); некурці – ІБ (n=17) і ІІБ (n=59). У день госпіталізації з приводу АКШ і через 12 місяців реабілітаційного лікування визначали показники ліпідного обміну (ЗХС, ХС ЛПВЩ, ХС ЛПНЩ, ТГ), рівні HbA1c, СРП та урикемії. Всі пацієнти-курці відмовились від куріння на момент проведення операції і не поверталися до цієї звички впродовж усього терміну реабілітаційного лікування. Результати. Незалежно від віку, серед осіб-курців (ІА, ІІА), порівняно з некурцями (ІБ, ІІБ), реєструються достовірно вищі середні значення ЗХС, ХС ЛПНЩ, ХС не-ЛПВЩ, ТГ, наднизькі рівні ХС ЛПВЩ, вищі рівні СРП, HbA1c, урикемії, а також найбільша питома частка хворих з недосягненням їх цільових/референтних значень. Достовірно найвищі середні значення перелічених показників виявлені серед курців ІА підгрупи. Наприкінці 12 місяців відновного лікування найбільш виражена позитивна динаміка середніх рівнів основних проатерогенних показників ліпідного обміну, HbA1c, урикемії і часток хворих з їх цільовими (референтними) значеннями була виявлена серед вже колишніх курців (ІА, ІІА) – тобто після відмови від куріння, порівняно з пацієнтами, які ніколи не курили (ІБ, ІІБ). Водночас, середній рівень СРП істотно зріс у всіх підгрупах хворих, незалежно від віку і фактора куріння, хоча найвищим він був серед курців, особливо в ІА підгрупі. Висновок. Фактор куріння робить вагомий внесок у прогресування основних проатерогенних метаболічних розладів у хворих на ІХС з показаннями до АКШ: атерогенної ДЛП, порушень вуглеводного обміну, поглиблення урикемії, зростання рівня СРП, та, ймовірно, може сприяти зниженню терапевтичної ефективності засобів оптимальної фармакотерапії хронічної ІХС.
РЕГУЛЯЦІЯ ПРОТИЗАПАЛЬНИМИ ЦИТОКІНАМИ МЕТАБОЛІЗМУ L-АРГІНІНУ У ХВОРИХ НА ЦУКРОВИЙ ДІАБЕТ 1-ГО ТИПУ
РЕЗЮМЕ. У роботі розглянуто особливості впливу протизапальних цитокінів на ферментативні шляхи метаболізму L-аргініну у хворих на цукровий діабет 1-го типу. Встановлено, що зниження рівня протизапальних IL-4 та IL-10 асоціюється з пригніченням аргіназного та активацією NO-синтазного шляху перетворення аргініну. Мета – дослідити вплив протизапальних цитокінів на метаболізм L-аргініну за умов цукрового діабету І типу. Матеріал і методи. Обстежено 28 хворих на ЦД 1-го типу. Контрольну групу становили 15 практично здорових осіб аналогічного вікового діапазону. Забір крові здійснювали вранці натще з ліктьової вени в об’ємі 5 мл під час госпіталізації пацієнтів. Концентрацію глюкози в крові визначали глюкозооксидазним методом; за нормальні значення приймали показники в межах 3,5–6,0 ммоль/л. У сироватці крові хворих визначали активність ендотеліальної NO-синтази (еNOS), активність аргінази, концентрацію аргініну, рівень протизапальних цитокінів IL-4 та IL-10 імуноферментним методом. Результати. У хворих на цукровий діабет 1-го типу виявлено зниження рівнів протизапальних цитокінів IL-4 на 43 % та IL-10 на 20 %, що свідчить про активацію імунопатологічних процесів. Активність аргінази у сироватці крові знижувалася на 28 %, тоді як активність eNOS підвищувалася на 33,4 %, при одночасному зменшенні вмісту L-аргініну в 1,3 раза. Це вказує на переважання NO-синтазного шляху перетворення аргініну, що тимчасово компенсує судинну дисфункцію. Баланс між активністю та ендотеліальної NO-синтази та аргінази є важливим для підтримання судинного гомеостазу при ЦД 1-го типу. Висновки. Зниження рівня протизапальних цитокінів IL-4 та IL-10 при діабеті 1-го типу сприяє зростанню рівня оксиду азоту внаслідок активації NO-синтазного шляху перетворення аргініну, що дозволяє частково послабити запальне ушкодження ендотелію навіть за умов хронічної гіперглікемії.
МАРКЕРНІ ПОКАЗНИКИ ЦИТОЛІЗУ В ЩУРІВ, УРАЖЕНИХ ПІДВИЩЕНИМИ ДОЗАМИ АДРЕНАЛІНУ В ДИНАМІЦІ ОТРУЄННЯ ХАРЧОВИМ БАРВНИКОМ АЗОРУБІНОМ
РЕЗЮМЕ. На сьогодні у харчовій галузі широко використовуються синтетичні харчові барвники – водорозчинні органічні сполуки, які не трапляються в природі. Вони не мають власної поживної, енергетичної чи іншої цінності, а застосовуються у продуктах харчування виключно для надання їм привабливого зовнішнього вигляду та різноманітних кольорів. Водночас результати сучасних досліджень дедалі частіше свідчать про їхній можливий негативний вплив на організм. Серед людей, які споживають такі продукти, є й ті, які страждають на хвороби серцево-судинної системи. Одним із ключових патогенетичних чинників при розвитку такої патології є надлишкове надходження катехоламінів, що спостерігається при інтенсивних або частих стресових впливах. Поєднання вживання продуктів з надлишком барвників, а також стресові ситуації, які поширені у теперішній час, становлять загрозу для здоров’я людини. Метою нашого дослідження було встановити активність цитолітичних процесів у щурів, уражених підвищеними дозами адреналіну, на тлі отруєння харчовим барвником азорубіном. Матеріал і методи. Дослідження проведені на 78 білих щурах-самцях, яких утримували на стандартному раціоні віварію ТНМУ. Тварин поділили на 13 груп по 6 особин у кожній, при цьому одна група слугувала інтактним контролем. Барвник Е122 вводили інтрагастрально щоденно протягом 21 дня в дозі 100 мг/кг маси тіла. Гостре адреналінове пошкодження міокарда спричиняли шляхом одноразового внутрішньом’язового уведення 0,18 % розчину адреналіну гідротартрату в дозі 0,5 мг/кг. Евтаназію проводили з використанням тіопенталу натрію на 3-тю, 24-ту та 48-му години після введення адреналіну на тлі отруєння азорубіном через 7, 14 та 21 день. У сироватці крові, серці та печінці дослідних щурів визначали активність аланінамінотрансферази та аспартатамінотрансферази, гаммаглутамілтранспептидази, лактатдегідрогенази та у цільній крові визначали еритроцитарний індекс інтоксикації. Отримані результати піддавали статистичній обробці за допомогою програми STATISTICA 13. Результати. У сироватці крові щурів, уражених адреналіном на тлі отруєння азорубіном, спостерігалось прогресуюче підвищення активностей амінотрансфераз, яке у кінці експерименту виявилось найвищим (АЛТ підвищилась у 3,4 раза щодо норми і в 1,2 раза щодо щурів, отруєних тільки азорубіном). Аналогічного підвищення зазнали активність АСТ, ГГТП та ЛДГ, у печінці та міокарді спостерігалось зниження активності даних ензимів, причому з подовженням терміну дослідження воно було більш вираженим. При дослідженні відсотка проникності еритроцитарної мембрани встановлено її підвищення у всі терміни експерименту. У терміні 21 доба отруєння азорубіном та 48 год ураження адреналіном проникність еритроцитарної мембрани збільшилась, порівняно з даним показником у щурів інтактного контролю, на 69 %, порівняно зі щурами, отруєними азорубіном, у цей же термін показник збільшився на 8 %. Висновки. Встановлено адитивний ефект дії харчового барвника азорубіну та адреналіну на організм щурів, що підтверджується отриманими нами результатами з вивчення маркерних показників цитолізу.
УЛЬТРАСТРУКТУРНІ ЗМІНИ КЛІТИННИХ ЕЛЕМЕНТІВ ЯЄЧОК БІЛИХ БЕЗПОРОДНИХ ЩУРІВ-САМЦІВ НА ФОНІ 28-ДЕННОГО ЗАСТОСУВАННЯ ПРЕДНІЗОЛОНУ У ВИСОКИХ ДОЗАХ
РЕЗЮМЕ. Дані останніх досліджень виявляють, що чоловіче безпліддя на сьогоднішній день залишається однією із актуальних проблем. У більшості випадків ця проблема пов’язана з порушенням сперматогенезу, що проявляється зниженням кількості, рухливості або морфології сперматозоїдів. До можливих причин, що призводять до розладів нормального функціонування статевих клітин, належать як ендокринні порушення при низці захворювань, так і, нерідко, нераціональне застосування гормонотерапії. Мета – встановити особливості ультраструктурних змін клітинних елементів паренхіми яєчок білих безпородних щурів-самців на фоні 28-денного введення преднізолону у високих дозах. Матеріал і методи. Експерименти проведено на білих безпородних статевозрілих щурах, яким протягом 28 днів щоденно внутрішньомʼязово вводили преднізолон з розрахунку 0,4 мг/кг. Матеріал для ультраструктурного дослідження забирали через 1, 3, 7, 14 та 28 діб після введення преднізолону. Вивчення препаратів проводили на електронному мікроскопі ПЕМ-125К. Контрольну групу склали інтактні тварини. Результати. Після 28-денного введення високих доз преднізолону білим безпородним щурам було виявлено активацію сперматогенезу, переважно за рахунок незрілих форм статевих клітин, при цьому одночасно спостерігалося зменшення питомої кількості зрілих форм сперматозоїдів. При електронно-мікроскопічному дослідженні у клітинах сперматогенного епітелію та клітинах Лейдіга виявлено низку ультраструктурних змін, включаючи дезорганізацію цитоплазматичної мембрани, пікноз ядер, формування інвагінацій каріолеми, вакуолізацію цитоплазми та екструзію цитоплазматичних фрагментів. Виявлені ультраструктурні зміни свідчать про активацію процесів апоптозу та порушення секреторної функції клітин. Висновки. Отримані дані про ультраструктурні зміни у паренхімі яєчок відповідають сучасним уявленням про вплив глюкокортикостероїдів на репродуктивну систему і можуть бути результатом безпосереднього негативного впливу преднізолону. Виявлені зміни можна інтерпретувати як результат потенціювальної і водночас конкуруючої дії преднізолону з гормональною функцією інтерстиціальних ендокриноцитів.
ГОЄННЯ ЛІНІЙНИХ РІЗАНИХ РАН ШКІРИ У ЩУРІВ ТА ЇЇ БІОМЕХАНІЧНІ ВЛАСТИВОСТІ ЗА ДІЇ МЕЛАНІНУ
РЕЗЮМЕ. Процес загоєння шкірних ран є багатоступеневим, динамічним та складним біологічним механізмом. Лікування тяжких ушкоджень шкіри є серйозною проблемою у всьому світі. Зусилля вчених спрямовані на вивчення натуральних біологічно активних сполук, здатних пришвидшувати гоєння ран. Мета дослідження – вивчення впливу фармакологічного складу на основі меланіну та препарату порівняння – гелю декспантенолу з мірамістином, на тривалість загоєння лінійних різаних ран шкіри у щурів та його біомеханічні властивості. Матеріал і методи. Дослідження проводилися на 32 білих нелінійних лабораторних щурах, яких випадковим чином поділили на 4 групи по 8 тварин у кожній. Перша група здорових щурів, у яких рани не моделювали, склала інтактний контроль. Друга група щурів з лінійними різаними ранами без лікування, загоєння яких відбувалося самостійно – контрольна. У третій групі щурів лінійні різані рани обробляли двічі на день фармакологічною композицією на основі меланіну (0,5 % розчин карбополу, в якому розчиняли меланін). Концентрація меланіну в розчині карбополу становила 0,1 %. У четвертій групі щурів лінійні різані рани обробляли двічі на день препаратом порівняння гелем декспантенолу з мірамістином. Результати. У хронічних експериментах на щурах із модельованими лінійними різаними ранами шкіри встановлено, що щоденне нанесення гелю карбополу з меланіном сприяє прискоренню загоєння та відновленню міцності й еластичності шкірного покриву. Це підтверджується покращенням таких біомеханічних показників, як навантаження на розрив і відносне подовження. Препарат порівняння – гель декспантенолу з мірамістином – також позитивно впливав на перебіг ранового процесу та показники розривного навантаження. Водночас порівняльний аналіз засвідчив, що фармакологічна композиція на основі меланіну мала більш виражений терапевтичний ефект. Висновок. Показано, що фармакологічний склад на основі меланіну прискорює загоєння лінійних порізів шкіри у щурів та відновлює її міцність і еластичність, що проявляється в таких біомеханічних властивостях шкіри як навантаження на розрив та подовження. Гель декспантенолу з мірамістином також позитивно впливав на загоєння ран та розриви. Порівняння ефектів фармакологічного складу на основі меланіну та гелю декспантенолу з мірамістином показало, що ефект меланіну був більш вираженим.
АРИТМОГЕННЕ СИНКОПЕ, ЩО ІМІТУЄ ЕПІЛЕПСІЮ (ВИПАДОК З ПРАКТИКИ)
РЕЗЮМЕ. За даними багатьох досліджень, гіпердіагностика епілепсії є поширеною проблемою, і саме синкопальні стани є основною причиною помилкового діагнозу. Основна складність діагностики пов’язана з явищем конвульсивного синкопе. Ми описали клінічний випадок аритмогенного синкопе у дитини, що було помилково розцінене як прояв епілепсії. Холтерівське моніторування ЕКГ виявило ознаки дисфункції синусового вузла та пароксизми тахіаритмій, що потребувало подальшої діагностики та лікування у електрофізіолога. У випадку конвульсивного синкопе є потреба у тісній співпраці між неврологами та кардіологами для забезпечення оптимального лікування пацієнтів із діагностичною дилемою синкопе та епілептичних нападів та уникнення зайвого прийому протиепілептичних препаратів. Мета – на прикладі клінічного випадку продемонструвати особливості електрокардіографічної діагностики дисфункції синусового вузла у пацієнта з синкопе та судомними нападами, обґрунтувати важливість своєчасної діагностики та лікування. Матеріал і методи. Проаналізовано літературні публікації, що висвітлюють аспекти діагностики та дифдіагностики синкопальних станів, у тому числі у пацієнтів із судомними нападами, та описано клінічний випадок аритмогенного синкопе, що імітує епілепсію. Результати. Хлопчик, 11 років, скерований у педіатричну клініку зі скаргами на запаморочення, епізоди втрати свідомості з виникненням судом, що виникають під час фізичного навантаження; лікується тривалий час з приводу епілепсії без позитивної динаміки. При Холтерівському моніторуванні ЕКГ виявлено дисфункцію синусового вузла, на тлі якої фіксуються часті пароксизми тахікардій. Для дообстеження та корекції лікування пацієнт скерований для проведення електрофізіологічного обстеження та імплантації електрокардіостимулятора. Висновки. Використання мультидисциплінарного підходу є ключовим для встановлення причини синкопе та запобігання фатальним наслідкам, таким як зайве призначення протиепілептичних препаратів з їхніми побічними ефектами, соціальні обмеження, і, найголовніше, – відсутність лікування справжньої (потенційно небезпечної) кардіологічної причини. Тривале моніторування ЕКГ має ключове значення у діагностиці порушень серцевого ритму та провідності, оскільки дає змогу встановити кореляцію між втратами свідомості, появою судомного нападу та задокументованою аритмією.
ГЕТЕРОМЕТАЛІЧНІ КОМПЛЕКСИ ГЕРМАНІЮ(IV) З ГЛЮКОНОВОЮ КИСЛОТОЮ: СИНТЕЗ ТА СКРИНІНГ ПОТЕНЦІЙНИХ АНТИГІПОКСАНТІВ
РЕЗЮМЕ. Вперше синтезовано і вивчено у скринінговому форматі 6 сполук германію(IV) з глюконовою кислотою і наступними біометалами: Mg, Mn, Co, Ni, Cu, Zn. Мета дослідження – провести цілеспрямований синтез нових гетерометалічних комплексів германію(IV) на основі глюконової кислоти та провести первинний фармакологічний скринінг антигіпоксантів серед них на моделі гіпоксії замкнутого простору (ГЗП). Матеріал і методи. Експериментальну частину дослідження виконано на 64 безпородних білих мишах масою 18–21 г. ГЗП моделювали як одну з форм гострої гіпоксичної гіпоксії з прогресуючою гіперкапнією шляхом розміщення тварин в ізольовані гермооб’єми (1 дм³) впродовж 40 хв. Референтним препаратом слугував мексидол, який має виражені протигіпоксичні, протиішемічні та антиоксидантні ефекти. Контрольну групу складали тварини з ГЗП без лікування, які отримували аналогічний об’єм 0,9 % розчину хлориду натрію. Результати. Експериментально доведено, що серед шести вперше синтезованих і досліджених при первинному скринінгу сполук за критеріями оцінки ефективності потенційних антигіпоксантів (тривалість життя в гермооб’ємі, відносний показник збільшення життя, коефіцієнт протигіпоксичного захисту та клініка перебігу гіпоксичного стану) найвищу активність реалізує гексааквацинк дигідроксо-µ-біс(глюконато)дигерманат(IV) під лабораторним шифром Біогерм-Zn, який за всіма показниками достовірно (p<0,05) перевищує протигіпоксичну ефективність референтного препарату. Висновки. Проведений порівняльний аналіз протигіпоксичних властивостей досліджених сполук дозволив встановити фармакофор сполуки – лідера, яким є цинк. Отримані результати є експериментальним обґрунтуванням перспективності подальшого дослідження потенційного антигіпоксанта Біогерм-Zn за умов гострої гіпоксичної гіпоксії з прогресуючою гіперкапнією.
ДОСЛІДЖЕННЯ АНТИМІКРОБНОЇ АКТИВНОСТІ СУХОГО ЕКСТРАКТУ З ЛИСТІВ МАГОНІЇ ПАДУБОЛИСТОЇ
РЕЗЮМЕ. Світова система охорони здоров’я сьогодні стикається із різким поширенням антибіотикорезистентності серед патогенних мікроорганізмів. Це явище, спричинене нераціональним і надмірним застосуванням антибіотиків, призводить до зростання захворюваності та смертності від інфекційних хвороб. Застосування існуючих синтетичних антибіотиків часто пов’язане з ризиком токсичності, алергічних реакцій та порушенням мікробіому, тому пошук ефективних, нових і багатофункціональних антимікробних засобів природного походження стає одним із ключових завдань сучасної мікробіології та фармації. Попри наявні дані про фармакологічну активність магонії падуболистої (Mahonia aquifolium), її антимікробні властивості залишаються недостатньо вивченими, що стало підставою для вибору цієї рослини як об’єкта нашого дослідження та подальшого поглибленого виявлення її потенційної протимікробної дії. Мета роботи – визначити наявність антимікробної активності сухого екстракту з листків магонії падуболистої. Матеріал і методи. Об’єктом для досліджень був 10 % водний розчин екстракту з листів магонії падуболистої. В якості тест-культур використовували два музейні штами грампозитивних коків – Staphylococcus aureus B 918, Staphylococcus epidermidis B 919, два штами грамнегативних бактерій – Escherichia coli B 926, Klebsiella pneumoniae B 920, а також грампозитивну спорову культуру Bacillus subtilis B 819. Антифунгальну дію вивчали відносно Candida albicans B 2681. Визначення бактеріостатичної та бактерицидної дії досліджуваного зразка проводили на рідких поживних середовищах (цукровий МПБ) методом кратних (серійних) розведень. Антимікробну дію екстракту магонії визначали також методом «колодязів» на щільних поживних середовищах: цукровий МПА, кров’яний МПА, середовище Ендо, агар Сабуро. Обговорення. Результати досліджень показали, що сухий екстракт з листя магонії падуболистої має широкий спектр антибактеріальної активності. Нативний розчин екстракту проявляв бактерицидну та антифунгальну дію по відношенню до всіх тест-культур, крім спороносної B. subtilis, яка давала ріст у присутності нативного досліджуваного зразка і його розведень. При розведенні 1:2 бактерицидна дія була також виявлена по відношенню до більшості тест-культур, за винятком S. aureus, де ми виявили бактеріостатичний ефект. Розведення досліджуваного зразка 1:4 викликає бактеріостатичну дію. Установлено «методом колодязів», що бактеріальні штами S. aureus, E. coli та C. albicans чутливі до нативного розчину екстракту магонії (діаметри зони пригнічення росту культур становили (20,2±0,7) мм, (20,8±0,7) мм і (18,9±0,7) мм відповідно), а S. epidermidis та K. pneumoniae мають помірну чутливість (діаметри зони пригнічення росту культур становили (15,8±0,8) мм і (15,6±0,4) мм відповідно). Спороносна культура B. subtilis резистентна до біологічно активних речовин екстракту магонії падуболистої. Висновки. 1. Експериментально встановлено, що сухий екстракт з листів магонії падуболистої має антибактеріальну дію відносно грампозитивних і грамнегативних бактерій, а також грибів роду Candida. 2. Більш виражений вплив сухого екстракту з листів магонії падуболистої виявлений по відношенню до еталонних штамів S. aureus, E. coli, C. albicans, помірна чутливість у S. epidermidis та K. pneumoniae. Спороносна культура бацил резистентна до досліджуваного екстракту.
ВЗАЄМОЗВ’ЯЗОК МІЖ ІНТЕНСИВНІСТЮ БОЛЬОВОГО СИНДРОМУ ТА КЛІНІКО-ЛАБОРАТОРНИМИ ПОКАЗНИКАМИ ПРИ ЗАСТОСУВАННІ МАЛОІНВАЗИВНИХ ТЕХНОЛОГІЙ У ЛІКУВАННІ УСКЛАДНЕНОГО ХОЛЕДОХОЛІТІАЗУ
РЕЗЮМЕ. Мета роботи – встановити взаємозв’язок між інтенсивністю больового синдрому та клініко-лабораторними показниками у хворих із ускладненим холедохолітіазом залежно від типу малоінвазивного втручання. Матеріал і методи. Проведено клінічне обстеження і проаналізовано лабораторні показники 122 пацієнтів із холедохолітіазом (ХЛ), ускладненим холангітом (Х) та біліарним панкреатитом (БП). Залежно від методики лікування пацієнтів було поділено на дві групи та відповідні підгрупи. До першої групи (ХЛ+Х) увійшли дві підгрупи: підгрупа порівняння 1а (n=30), до якої включено пацієнтів, яким лікування проводили за загальноприйнятою методикою з використанням ендоскопічної ретроградної холангіопанкреатографії (ЕРХГ), і підгрупа спостереження 1b (n=29), в якій застосовували комплексний метод лікування, що пердбачав передопераційну підготовку, атараналгезію, ендоскопічну папілосфінктеротомію, літекстракцію та ендобіліарне стентування гепатикохоледоха поліпропіленовим стентом. До другої групи входили пацієнти з холедохолітіазом, ускладненим біліарним панкреатитом (ХЛ+БП), яких також було поділено на дві підгрупи за аналогічним принципом залежно від обраної тактики лікування. Результати. Встановлено, що у групі пацієнтів з ХЛ+Х через 72 год після оперативного втручання з попереднім контрастуванням жовчних шляхів інтенсивність болю вірогідно прямо асоціювалась із рівнями гаммаглутамілтранспептидази (ГГТП) та білка, що зв’язує жирні кислоти (L-FABP). У хворих з ХЛ+Х, які були оперовані без попереднього контрастування жовчних шляхів, через 72 год виявлявся прямий, середньої сили зв’язок між інтенсивністю болю та рівнями ГГТП, L-FABP та АСТ. У хворих на ХЛ, ускладнений БП показав, що через 72 год після оперативного втручання з попереднім контрастуванням інтенсивність болю вірогідно прямо асоціювалась з рівнями ГГТП, L-FABP, АЛТ і АСТ. При цьому, у хворих з ХЛ+БП, які були оперовані без попереднього контрастування жовчних шляхів, через 72 год виявлявся прямий зв’язок між інтенсивністю болю та всіма досліджуваними лабораторними показниками (ГГТП, L-FABP, АЛТ, АСТ та загальний білірубін). Висновки. Через 72 години після малоінвазивного втручання виявляються вірогідна пряма асоціація між інтенсивністю больового синдрому та рівнями ГГТП і L-FABP у пацієнтів із холедохолітіазом, ускладненим холангітом, а також вірогідна пряма асоціація інтенсивності болю з рівнями ГГТП, L-FABP, АЛТ і АСТ, як у випадку проведення попереднього контрастування жовчних шляхів, так і без його застосування.
МЕНЕДЖМЕНТ ПАЦІЄНТА ПОХИЛОГО ВІКУ З СЕРЦЕВО-СУДИННОЮ ПАТОЛОГІЄЮ ТА ТЯЖКОЮ АНЕМІЄЮ (ВИПАДОК З ПРАКТИКИ)
РЕЗЮМЕ. У статті представлено клінічний випадок пацієнтки із серцево-судинною патологією – ішемічною хворобою серця, хронічною серцевою недостатністю та залізодефіцитною анемією. Мета роботи – продемонструвати особливості клінічного перебігу, діагностики та комплексного лікування пацієнтки з тяжкою серцево-судинною патологією та супутньою анемією з акцентом на патогенетичні взаємозв’язки між цими станами та вплив корекції анемії на перебіг основного захворювання. Матеріал і методи. Проаналізовано клінічні прояви та результати обстеження пацієнтки з поєднанням серцево-судинної патології та анемії, визначено оптимальну діагностичну та лікувальну тактику з урахуванням сучасних рекомендацій ESC. Результати. На тлі комплексного лікування, спрямованого на корекцію анемічного синдрому та оптимізацію терапії серцевої недостатності, досягнуто суттєвого клінічного покращення. Після введення препаратів заліза та оптимізації діуретичної, нейрогуморальної і метаболічної терапії відзначалося підвищення рівня гемоглобіну, покращення гемодинамічних показників та толерантності до фізичних навантажень. Висновки. Представлений клінічний випадок демонструє важливість своєчасного виявлення та корекції залізодефіциту у хворих із серцево-судинною патологією для підвищення ефективності їх лікування та покращення якості життя.
ВПЛИВ СПЛЕНЕКТОМІЇ НА ВМІСТ ІМУННИХ КОМПЛЕКСІВ У КРОВІ ТА ПРОЗАПАЛЬНУ РЕАКЦІЮ ОРГАНІЗМУ ЗА УМОВ ПОЛІТРАВМИ В РАННІЙ І ПІЗНІЙ ПЕРІОДИ ТРАВМАТИЧНОЇ ХВОРОБИ
РЕЗЮМЕ. Мета роботи – зʼясувати вплив спленектомії на вміст ЦІК та прозапальну реакцію організму за умов політравми в ранній і пізній періоди травматичної хвороби. Матеріал і методи. Експерименти виконано на статевозрілих щурах-самцях лінії Вістар. У контрольній групі 1 щурів тільки вводили у наркоз. У контрольній групі 2 під наркозом моделювали лапаротомію. У дослідній групі 1 наркотизованим щурам моделювали політравму. У дослідній групі 2 у щурів із політравмою додатково видаляли селезінку. Через 1, 7, 14 та 28 діб посттравматичного періоду в сироватці крові визначали вміст церулоплазміну (ЦП) та циркулюючих імунних комплексів (ЦІК). Результати. Під впливом лише лапаротомії, порівняно з контрольною групою 1, в сироватці крові в усі терміни посттравматичного періоду суттєво зростав вміст ЦП з максимумом у ранній посттравматичний період – через 7 діб. У цей термін на тлі лапаротомії суттєво зростав і вміст ЦІК. За умов моделювання політравми вміст ЦП та ЦІК у сироватці крові, порівняно з контрольною групою 2, суттєво підвищувався, починаючи з 7 доби посттравматичного періоду з максимумом за величиною ЦП через 7 діб, ЦІК – через 7–14 діб. Додаткове видалення селезінки на тлі модельованої політравми поглиблювало виявлені порушення. Вміст ЦП та ЦІК у сироватці крові в таких щурів виявився суттєво більшим, порівняно зі щурами, в яких моделювали лише політравму, починаючи з 7 доби посттравматичного періоду. Максимальний рівень досліджуваних показників на тлі додаткової спленектомії утримувався протягом 7–14 діб експерименту, а далі до 28 доби знижувався, не досягаючи рівня щурів, яким моделювали саму політравму. Отриманий результат свідчить про те, що видалення селезінки суттєво обтяжує перебіг політравми, зокрема сприяє накопиченню та тривалій циркуляції імунних комплексів і посиленню системної реакції організму на запалення. Висновок. Спленектомія, виконана в ході хірургічної корекції політравми, сприяє сповільненню елімінації циркулюючих у крові імунних комплексів та посиленню утворення прозапальних медіаторів, що слід враховувати у стратегії корекції постспленектомічних порушень на тлі політравми.
ЕФЕКТИВНІСТЬ PRP-ТЕРАПІЇ В ПАТОГЕНЕТИЧНІЙ КОРЕКЦІЇ ЕНДОТОКСИКОЗУ ТА ІМУНОМЕТАБОЛІЧНИХ ПОРУШЕНЬ ПРИ ГОСТРОМУ ПЕРИТОНІТІ
РЕЗЮМЕ. Враховуючи виражену ендогенну інтоксикацію та оксидативний стрес при гострому перитоніті, актуальним є пошук засобів патогенетичної корекції. Застосування плазми, збагаченої тромбоцитами (PRP), є перспективним завдяки її здатності модулювати запальну відповідь та стабілізувати клітинний гомеостаз. Мета роботи – встановити ефективність застосування PRP у корекції показників ендотоксикозу, оксидативного стресу та імунної реактивності за умов експериментального гострого перитоніту (ГП). Матеріал і методи. Дослідження проведено на білих щурах-самцях із моделлю ГП (введення 10 % калової суспензії). Тваринам основної групи через 24 години вводили PRP. У динаміці (1, 4, 7 та 10 доби) визначали показники ендотоксикозу (ЕІІ, МСМ), оксидативного стресу (МДА, ДК), антиоксидантного захисту (СОД, КТ, ВГ, ЦП), імунної відповіді (ЦІК) та стан печінки (АлАТ, АсАТ). Статистичну обробку результатів проводили за t-критерієм Стьюдента. Результати. Індукція ГП супроводжувалася стрімким розвитком ендотоксикозу: через 24 години еритроцитарний індекс інтоксикації (ЕІІ) зростав до (94,80±1,32) % (p<0,001). До 10-ї доби рівень МСМ₂₅₄ підвищувався в 1,6 раза, а вміст ЦІК сягав піку – (189,50±1,67) ум. од. Розвиток патології характеризувався піком цитолізу на 7-му добу та інтенсифікацією оксидативного стресу (МДА – (5,45±0,08) мкмоль/кг) на тлі виснаження антиоксидантного захисту. Застосування PRP забезпечило достовірну корекцію порушень: на 10-ту добу ЕІІ знизився до (63,79±1,14) %, а рівень ЦІК нормалізувався до (66,17±1,11) ум. од. (p1<0,001). Відзначено відновлення активності каталази, рівня відновленого глутатіону та нормалізацію показника АлАТ ((55,50±2,17) Од/л), що підтверджує гепатопротекторний та антиоксидантний ефекти PRP за рахунок дії біологічно активних факторів тромбоцитів. Висновки. PRP-терапія є ефективним засобом патогенетичної корекції при гострому перитоніті, оскільки суттєво знижує прояви ендогенної інтоксикації, нівелює оксидативний стрес і нормалізує імунну реактивність організму. Отримані дані обґрунтовують доцільність включення PRP до комплексної терапії запальних процесів черевної порожнини для профілактики органних дисфункцій та стимуляції регенерації.
КЛІНІЧНІ ОСОБЛИВОСТІ ПЕРЕБІГУ СЕРЦЕВОЇ НЕДОСТАТНОСТІ У ХВОРИХ З ІШЕМІЧНОЮ ХВОРОБОЮ У ПОЄДНАННІ З ГІПЕРТОНІЧНОЮ ХВОРОБОЮ ПІСЛЯ ПЕРЕНЕСЕНОЇ КОРОНАВІРУСНОЇ ІНФЕКЦІЇ (СOVID-19)
РЕЗЮМЕ. Мета дослідження полягала у вивченні особливостей клінічного перебігу ХСН у хворих з ішемічною хворобою серця у поєднанні з гіпертонічною хворобою після перенесеної коронавірусної інфекції. Матеріал і методи. Основну групу дослідження склали 60 пацієнтів з ішемічною хворобою серця (ІХС) та гіпертонічною хворобою (ГХ), які перехворіли на СOVID-19, одужали і були виписані із інфекційного відділення 8–12 місяців тому. Серед них було 40 (66,7 %) чоловіків і 20 (33,3 %) жінок віком 45–65 років. Пацієнти з ІХС та ГХ (50 осіб), які не хворіли на СOVID-19, склали групу порівняння. Серед них було 33 (66,0 %) чоловіки і 17 (34,0 %) жінок (середній вік – 55,9±5,6 років). Групи були статистично зіставними за віком (р=0,309 за t-критерієм), статтю (р=0,941 за c2) і тривалістю ІХС: 6,7±1,8 років і 6,2±2,1 роки відповідно (р=0,182 за t-критерієм). Виконували загальноклінічне обстеження (збір скарг, клінічну оцінку загруднинного больового синдрому, анамнестичні дані з уточненням тривалості ІХС), електрокардіограму (ЕКГ), одно- і двомірну ехокардіографію (ЕХО-КГ) на апараті "Esaote.my lab class C" за стандартною методикою, лабораторне обстеження. Результати. Клінічний перебіг ХСН у пацієнтів з ІХС у поєднанні з ГХ, які перенесли COVID-19, характеризується достовірно частішими подіями нападів стенокардії, епізодів депресії сегмента ST, порушень серцевого ритму та провідності, порівняно з таким у хворих групи порівняння (p<0,001). Фібриляція передсердь траплялась у 13 (21,7 %) хворих основної групи проти 6 (12,0 %) у пацієнтів групи порівняння. Порушення серцевого ритму, що загрожують життю, реєстрували у 32 (53,3 %) хворих основної групи проти 12 (24,0 %) у пацієнтів. Висновки. Вплив перенесеної коронавірусної інфекції у хворих з ІХС у поєднанні з ГХ призводить до більш тяжкого клінічного перебігу хронічної серцевої недостатності, порівняно з таким у пацієнтів, які не хворіли на COVID-19, що зумовлено ремоделюванням серця зі збільшенням маси міокарда лівого шлуночка, дилатацією його порожнин та помірним зниженням ФВ ЛШ (48,6 %).
ВИКОРИСТАННЯ АДИТИВНИХ ТЕХНОЛОГІЙ ТА БІОПРИНТЕРІВ У ФАРМАЦЕВТИЧНОМУ ВИРОБНИЦТВІ: ОГЛЯД СУЧАСНИХ ПРАКТИК
Резюме. Мета роботи – проведення пошуку в інформаційно-наукових та наукометричних базах даних Scopus, Web of Science та PubMed за ключовими словами: additive techniques, 3D printing, medicines, cosmetics, manufacturing, personalized medicine, з метою узагальнення та систематизації даних наукової фахової літератури щодо застосування адитивних технологій і біопринтингу у виробництві лікарських та косметичних засобів, визначення сучасних тенденцій, переваг і обмежень цих технологій, а також прогнозування перспективних напрямів подальших досліджень у даній галузі. Матеріал і методи. Матеріалами дослідження були наукові публікації вітчизняних і зарубіжних авторів, представлені у фахових рецензованих виданнях та електронних наукових базах даних, присвячені застосуванню адитивних технологій у фармацевтичному та косметичному виробництві. У роботі використано методи систематичного аналізу, порівняльного та узагальнювального аналізу літературних джерел, а також логічного й структурного опрацювання інформації. Результати. Сучасна система охорони здоров’я переживає фундаментальну трансформацію, зміщуючи фокус на персоніфіковану медицину. Головним завданням стає адаптація терапії під індивідуальні потреби пацієнта з урахуванням його фармакогенетики, метаболізму та фізіологічних особливостей. Технологія базується на пошаровому створенні об’єктів за цифровими моделями, що дозволяє проектувати препарати зі складною геометрією, контрольованою кінетикою вивільнення активних речовин та можливістю поєднання кількох діючих компонентів в одній дозі. Серед основних технологічних платформ, що сьогодні досліджуються для потреб фармації та косметології, виділяють: струменевий друк (Inkjet printing), моделювання методом наплавлення (FDM), селективне лазерне спікання (SLS), стереолітографію (SLA) та екструзію напівтвердих матеріалів (PAM). Висновки. Узагальнено сучасні дані щодо застосування адитивних технологій у виробництві лікарських та косметичних засобів. Показано, що 3D-друк забезпечує створення персоналізованих лікарських і космецевтичних форм із керованою структурою та профілем вивільнення. Встановлено, що біопринтинг розширює можливості доклінічного скринінгу й альтернативних моделей безпеки, зокрема в косметології та регенеративній медицині. Водночас широке впровадження цих технологій стримується технологічними та регуляторними обмеженнями.
GPR133 (ADGRD1) – ПОТЕНЦІЙНА МІШЕНЬ ДЛЯ ЛІКУВАННЯ ОСТЕОПОРОЗУ
РЕЗЮМЕ. Мета – систематизувати дані оглядів і досліджень, що присвячені ролі адгезійного G-білкового рецептора GPR133 у регуляції остеогенезу та його потенціалу в лікуванні остеопорозу. Матеріал і методи. Пошук у базах даних PubMed, Scopus та Web of Science у межах періоду 2014–2025 рр. із використанням комбінацій ключових слів: “GPR133”, “ADGRD1”, “adhesion GPCR”, “G-protein coupled receptor”, “osteogenesis”, “osteoporosis”. До аналізу включено 20 джерел – систематичні огляди, експериментальні дослідження та патентні матеріали, що відповідали критеріям дослідження та містили дані щодо ролі GPR133 або споріднених адгезійних GPCR у регуляції остеогенезу. Результати. Адгезійні G-білок-зв’язані рецептори GPR133/ADGRD1 через наявність властивостей механочутливих метаболотропних рецепторів розглядаються в якості регуляторів кісткового ремоделювання. Ген білка GPR133/ADGRD1 було виявлено у гомілковій та стегновій кістках, черепі й реберному хрящі. мРНК цього гена виявили у мезенхімальних стовбурових клітинах кісткового мозку, первинних остеобластах, остеокластах та макрофагах кісткового мозку. Активність GPR133, що експресується в остеобластах та асоційований із зміною мінеральної щільності кісток, залежить як від наявності ліганду, так і від механічної напруги чи розтягування. Активація рецепторів реалізується безпосередньо через зміни натягу ліпідного бішару мембрани або через передачу механічної сили за рахунок прикріплення рецептора до цитоскелета чи позаклітинного матриксу. Дефіцит GPR133 у мишей призводить до зниження трабекулярної та кортикальної кісткової маси, порушення остеобластогенезу та компенсаторної активації остеокластів, що підтверджує його ключову роль у підтриманні кісткового гомеостазу. Низькомолекулярні агоністи GPR133, такі як AP503 та GL64, стимулюють остеобластогенез, підвищують кісткову масу й міцність кістки, а також проявляють синергізм із фізичними навантаженнями. Висновки. GPR133/ADGRD1 є доведеною молекулярною мішенню для терапії остеопорозу: його дефіцит знижує кісткову масу та міцність через дисфункцію остеобластів. Застосування селективних агоністів GPR133 відкриває нові патогенетично спрямовані напрямки лікування остеопорозу, уникаючи потенційних ризиків, характерних для традиційних терапевтичних схем.
ЕВОЛЮЦІЯ КЕТАМІНУ: ВІД ДИСОЦІАТИВНОГО АНЕСТЕТИКА ДО ШВИДКОДІЮЧОГО АНТИДЕПРЕСАНТА ТА НОВИХ ТЕРАПЕВТИЧНИХ ГОРИЗОНТІВ
РЕЗЮМЕ. Кетамін, відомий понад 60 років як дисоціативний анестетик, демонструє унікальний мультимодальний фармакологічний профіль, що виходить за межі класичного NMDA-антагонізму. Ця комплексна дія стала основою для його клінічної еволюції та «перевідкриття» у нових терапевтичних нішах, зокрема у психіатрії. Мета – систематизувати та проаналізувати наукові дані щодо клінічної еволюції кетаміну: від його початкового застосування в анестезіології та медицині болю до сучасної революційної ролі як швидкодіючого антидепресанта для лікування резистентної депресії (TRD) та гострої суїцидальності. Матеріал і методи. Проведено аналітичний огляд наукової літератури, включаючи фундаментальні доклінічні дослідження, поворотні клінічні випробування (зокрема, Berman et al., 2000; Zarate et al., 2006), систематичні огляди та мета-аналізи, що висвітлюють фармакологічні механізми та клінічне застосування кетаміну в різні ери його використання. Результати. Аналіз виявив три ключові ери еволюції. Перша ера (1970–2000 рр.) характеризується використанням кетаміну як анестетика (зокрема, у військовій медицині та педіатрії) завдяки його гемодинамічній стабільності. Друга ера (1990 – наш час) пов’язана з використанням субанестетичних доз для лікування гострого та хронічного болю. Третя, «психіатрична» ера (з 2000 р.), розпочалася з доведення його швидкого (протягом годин) та потужного антидепресивного ефекту при TRD та гострій суїцидальності. Механізм цього ефекту пов’язаний з індукцією синаптичної пластичності (каскад BDNF-TrkB-mTOR). Результати також охоплюють схвалення S-енантіомера (ескетаміну, Spravato), нові терапевтичні мішені (ПТСР, ОКР) та сучасні виклики (безпека, ризик зловживання, фармакоекономіка). Висновки. Кетамін пройшов унікальний шлях еволюції від «анестетика поля бою» до першого за десятиліття нового класу антидепресантів. Його здатність швидко індукувати нейропластичність змінила парадигму лікування афективних розладів. Подальші дослідження та вирішення проблем безпеки визначатимуть його майбутнє місце у медицині.