Здобутки клінічної і експериментальної медицини
Науково-практичний журнал, присвячений питанням висвітлення механізмів функціонування здорового та хворого організму, молекулярної та клітинної фізіології та патології, моделювання патологічних процесів, морфології та патоморфології, клінічних та експериментальних аспектів діагностики та лікування, особливостей внутрішніх хвороб, проблем акушерства, гінекології, педіатрії, хірургічної патології, трансплантології, проблем неврології та психіатрії, екстремальних станів, екології, доклінічного дослідження лікарських субстанцій синтетичного та природного походження. ISSN 2415-8836 (Online), ISSN 1811-2471 (Print)
РОЛЬ НЕЙРОТРОФІЧНОГО ФАКТОРА МОЗКУ У ВІДНОВЛЕННІ НЕЙРОПЛАСТИЧНОСТІ У ДІТЕЙ
РЕЗЮМЕ. Нейротрофічний фактор мозку (Brain Derived Neurotrophic Factor (BDNF)), є ключовою молекулою в галузі нейронауки та нейробіології, відіграє вирішальну роль у диференціації, розвитку, виживанні та підтримці нейронів, BDNF також діє як нейромедіатор і бере участь у пластичності нервової системи. Актуальність поглибленого аналізу дії нейротрофінів, зокрема BDNF, зростає у зв’язку з пошуком ефективних підходів до раннього втручання та реабілітації при нейророзвиткових порушеннях. Мета – систематизація сучасних наукових даних щодо впливу нейротрофічного фактора мозку на процеси нейропластичності в дитячому віці, аналіз механізмів дії та оцінка його потенціалу як прогностичного інструмента в системі медико-біологічного супроводу дітей із ураженням головного мозку. Матеріал і методи. Cистематичний пошук наукових джерел здійснювався у провідних міжнародних науковометричних базах даних, зокрема PubMed, Scopus, Web of Science, Google Scholar та ScienceDirect. Пошук здійснювався за допомогою комбінацій ключових слів, включно з термінами: Brain-derived neurotrophic factor; child development; рostnatal developmental; сerebral plasticity. Результати. Дедалі більше наукових робіт фокусуються на вивченні впливу BDNF на розвиток нервової системи у дітей, на зв’язок між рівнями BDNF у ранньому віці та показниками нейророзвитку, когнітивного функціонування й соціальної адаптації. BDNF може слугувати раннім маркером нейророзвиткових порушень, зокрема у недоношених дітей. Його рівень пов’язаний із психосоціальними навичками, реагує на реабілітацію та відображає вплив середовища, що підтверджує його потенціал як біомаркера нейропластичності й ефективності втручань. Висновки. Нейротрофічний фактор мозку відіграє важливу роль у формуванні та підтримці нейропластичності, особливо в критичні періоди розвитку нервової системи дитини. Рівень BDNF корелює з когнітивними функціями, моторним розвитком та реакцією на реабілітаційні втручання. BDNF впливає на виживання нейронів, формування нових синапсів та модифікацію функціональних мереж ЦНС і відкриває нові можливості для впровадження реабілітаційних стратегій.
Авторське право (c) 2025 Здобутки клінічної і експериментальної медицини
ФУНКЦІОНАЛЬНИЙ ЗАПОР У ДІТЕЙ – АКТУАЛЬНА ПРОБЛЕМА СЬОГОДЕННЯ
РЕЗЮМЕ. Функціональний запор є найпоширенішим функціональним шлунково-кишковим розладом у дітей різного віку зі складними і багатофакторними патофізіологічними механізмами та проблемами лікування. Терміном «функціональний запор» позначається нечасте та/або утруднене випорожнення кишечника, часто з болісною дефекацією, виділенням твердого щільного калу та відчуттям неповного випорожнення. Метою роботи був аналіз актуальності проблеми функціональних запорів у дітей відповідно до Римських педіатричних критеріїв IV перегляду для більш широкого застосування їх у педіатричній практиці. Матеріал і методи. У роботі застосовано інформаційний, бібліографічний та аналітичний методи пошуку у міжнародних медичних інформаційних електронних базах даних, що стосуються функціонального запору, згідно з Римськими критеріями IV. Результати. Факторами ризику розвитку запору у дітей є харчування з низьким вмістом клітковини та високим вмістом калорій (наприклад, споживання фастфуду, солодощів), малорухливий спосіб життя з відсутністю фізичних навантажень, наявність сімейної історії запорів, а також емоційні та психологічні розлади, стрес, який переживають діти в сім’ї та суспільстві. Відсутність усвідомленого комплаєнсу пацієнтів до лікування та занепокоєння батьків щодо тривалого використання певних нефармакологічних та фармакологічних методів лікування часто є причинами його неефективності. Значна частина клініцистів вважає, що запор спричинений певною органічною патологією, хоча зазвичай він має саме функціональне походження. Висновок. Всупереч загальноприйнятій думці про те, що функціональний запор діти переростають без проблем, він призводить до серйозних наслідків для роботи товстої кишки та психологічного стану дитини, має вагомий вплив на якість життя та згубно впливає на майбутнє здоров’я та освіту. Цей огляд має на меті зосередитися на різних аспектах функціонального запору у дітей, включаючи поширеність, механізми виникнення, діагностичні критерії, а також традиційні та нові варіанти лікування, особливо немедикаментозне лікування.
МЕДИЧНІ ВИРОБИ ДЛЯ САМОКОНТРОЛЮ ГЛЮКОЗИ В КРОВІ: ТОВАРОЗНАВЧІ ТА ЕКОНОМІЧНІ АСПЕКТИ
РЕЗЮМЕ. Актуальність роботи полягає у необхідності наукового обґрунтування ефективності державної програми реімбурсації медичних виробів для самоконтролю рівня глюкози в крові в умовах реформування системи охорони здоров’я України, що спрямована на підвищення доступності, якості життя та фармацевтичного забезпечення пацієнтів із цукровим діабетом 1-го типу. Мета – дослідити товарознавчі характеристики тест-смужок для самоконтролю рівня глюкози в крові та проаналізувати їхню економічну доступність у межах програми державного відшкодування «Доступні ліки». Матеріал і методи. Об’єктом дослідження стали медичні вироби, включені до Переліків відшкодування Національної служби здоров’я України за період з серпня 2023 р. по березень 2025 р. Використано порівняльний товарознавчий аналіз, контент-аналіз нормативно-правових актів МОЗ України, а також ретроспективний аналіз даних аналітичних дашбордів НСЗУ. Для узагальнення результатів застосовано статистично-аналітичні методи та графічну інтерпретацію отриманих даних. Результати. Встановлено, що тест-смужки для визначення рівня глюкози у крові є одноразовими медичними виробами, чутливими до впливу зовнішніх факторів, тому потребують спеціальних умов зберігання (температура 4–30 °C, вологість ≤ 65 %). Пакування виконує захисну та інформаційну функції: первинне – герметичний тубус із сорбентом; вторинне – картонна коробка з маркуванням і інструкцією; транспортне – гофрокороб. Ретроспективний аналіз показав розширення асортименту медичних виробів, що підлягають реімбурсації: з 23 позицій у 2023 р. до 43 у 2024 р. та підвищення частки безоплатних позицій. За даними НСЗУ, встановлено зростання кількості погашених е-рецептів у 2025 р., що свідчить про підвищення як фізичної, так і фінансової доступності медичних виробів для пацієнтів із цукровим діабетом 1-го типу. Висновки. Проведене дослідження підтвердило, що розширення програми реімбурсації підвищує доступність тест-смужок для самоконтролю глюкози в крові, сприяє покращенню якості життя пацієнтів, профілактиці ускладнень та раціоналізації витрат системи охорони здоров’я. Доцільним є подальше вдосконалення асортиментної політики та механізмів державного відшкодування з урахуванням потреб різних вікових груп пацієнтів.
ОСОБЛИВОСТІ КЛІНІЧНОГО ПЕРЕБІГУ ФІБРИЛЯЦІЇ ПЕРЕДСЕРДЬ У ПАЦІЄНТІВ ІЗ СЕРЦЕВОЮ НЕДОСТАТНІСТЮ З ПОМІРНО ЗНИЖЕНОЮ ФРАКЦІЄЮ ВИКИДУ ЛІВОГО ШЛУНОЧКА
РЕЗЮМЕ. Мета – встановити вплив серцевої недостатності з помірно зниженою фракцією викиду в порівнянні зі збереженою фракцією викиду лівого шлуночка на клінічний перебіг фібриляції передсердь. Матеріал і методи. У дослідженні було проаналізовано стаціонарні картки історії хвороб 335 пацієнтів із фібриляцією передсердь та серцевою недостатністю. Серед хворих було 186 (55,5 %) чоловіків та 149 (44,5 %) жінок віком від 38 до 87 років, середній вік пацієнтів становив (67,07±10,76) роки. Усі пацієнти були поділені на дві групи: пацієнти з фібриляцією передсердь (ФП) та серцевою недостатністю із помірно зниженою фракцією викиду (СНпзФВ) лівого шлуночка – 116 (34,6 %), та пацієнти з ФП із серцевою недостатністю зі збереженою фракцією викиду (СНзбФВ) лівого шлуночка – 219 (65,4 %). Результати. У пацієнтів із помірно зниженою фракцією викиду (СНпзнФВ) відзначено суттєве зміщення структури форм фібриляції передсердь порівняно з групою зі збереженою ФВ (СНзбФВ). Частка постійної ФП у групі СНпзнФВ є значно вищою – 55,2 % проти 31,5 % при збереженій ФВ. Натомість персистентна ФП частіше реєструється у пацієнтів зі збереженою ФВ – 54,8 % порівняно з 37,9 %. Пароксизмальна форма в обох групах трапляється рідко, однак її частота нижча при помірно зниженій ФВ – 6,9 % проти 13,7 % (ВШ 2,67, 95 % ДІ: 1,68–4,25, p<0,001). Отже, помірно знижена ФВ суттєво впливає на прогресування фібриляції передсердь, сприяючи переходу її у постійну форму. Висновки. Зниження ФВ асоціюється із підвищеними шансами та ризиком розвитку постійної ФП (ВШ=2,67, ВР=1,75, p<0,001).
ХАРАКТЕРИСТИКА МОРФОФУНКЦІОНАЛЬНИХ ЗМІН У СУДИНАХ ЛЕГЕНЬ ЗА УМОВ ГОСТРОЇ НЕПРОХІДНОСТІ ТОНКОЇ КИШКИ З НАСТУПНИМ ЇЇ ВІДНОВЛЕННЯМ В ЕКСПЕРИМЕНТІ
РЕЗЮМЕ. Гостра непрохідність тонкої кишки залишається однією з найтяжчих патологій органів черевної порожнини, що супроводжується розвитком ендогенної інтоксикації, порушенням системної та легеневої гемодинаміки, гіпоксією та поліорганною недостатністю. Особливої уваги заслуговують морфофункціональні зміни у судинах легень, які відіграють ключову роль у патогенезі дихальної недостатності в умовах кишкової непрохідності. Вивчення змін структурної перебудови мікроциркуляторного русла легень після відновлення пасажу кишкового вмісту в експерименті має важливе значення для розуміння механізмів ушкодження судинної стінки, розробки патогенетично обґрунтованих методів профілактики та корекції легеневих ускладнень при гострій кишковій непрохідності. Мета – встановити характер і динаміку морфометричних змін у легеневих і бронхіальних судинах та з’ясувати їх взаємодію за умов експериментального моделювання гострої тонкокишкової непрохідності. Матеріал і методи. Досліди проводили на 42 безпородних білих лабораторних самцях. Гостру низькокишкову непрохідність моделювали шляхом перев’язки тонкої кишки шовковою лігатурою на 5 см вище від місця її впадання у сліпу кишку. Відновлення прохідності травного тракту проводили через 48 годин після початку експерименту. Морфометричні дослідження включали розрахунок величини зовнішнього та внутрішнього діаметрів внутрішньоорганних судин, а також визначення показника функціональної активності стінок артерій – індексу Вогенворта. Результати. Під час експериментальних досліджень на щурах встановлено, що при розвитку гострої непрохідності тонкої кишки легенева артерія реагує компенсаторним підвищенням тонусу судинної стінки та звуженням просвіту, що є відповіддю організму на гіповолемічний стан, характерний для даної патології. У той же час бронхіальні артерії демонструють підвищення пропускної здатності, що може свідчити про їхню участь у компенсаторних механізмах підтримання легеневого кровообігу. Після відновлення пасажу кишкового вмісту виявлені раніше порушення мають тенденцію до поглиблення. Розширені бронхіальні артерії проявляють схильність до спазму, що, ймовірно, зумовлено подібними механізмами ушкодження судинної стінки як у бронхіальній, так і у легеневій артеріях. Це може бути наслідком комбінованої дії гемодинамічного дисбалансу та гіпоксично-токсичного впливу, який формується при гострій кишковій непрохідності. Висновки. Гостра непрохідність тонкої кишки викликає істотну перебудову судинного русла легень. Характер і вираження цих змін залежать від тривалості патологічного процесу та проявляються у поступовому зниженні пропускної спроможності судин через потовщення їхніх стінок і звуження просвіту.
ВАЛІДИЗАЦІЯ ІННОВАЦІЙНОГО КОМУНІКАЦІЙНОГО КЛЮЧА ДЛЯ ПІДВИЩЕННЯ КОМПЛАЄНСУ В РЕАБІЛІТАЦІЙНІЙ МЕДИЦИНІ
РЕЗЮМЕ. Комунікація в охороні здоров’я є не лише обміном інформацією, а й інструментом впливу на мотивацію, участь і комплаєнс пацієнта. Ефективна, емпатична та структурована взаємодія доведено підвищує результати лікування, особливо у фізичній та реабілітаційній медицині. В Україні відсутні мнемонічні моделі, які б інтегрували вербальні й невербальні стратегії спілкування у реабілітаційній практиці. Тому авторами створено інноваційний комунікаційний ключ «(КПД)² + ЕНЗіМ», що поєднує керування, інструктаж, демонстрацію з підтримкою, мімікою та залученням. Мета – провести зовнішню (face validity) та змістову (content validity) валідизацію комунікаційного ключа «(КПД)² + ЕНЗіМ» для оцінки його зрозумілості, важливості та відповідності меті підвищення комплаєнсу. Матеріал і методи. Модель «(КПД)² + ЕНЗіМ» охоплює шість ключів комунікації – командуй, коментуй, прості фрази, повторюй, демонструй, доторкнись – та емпатичний компонент (емпатія, належне ставлення, залучення, міміка). Для face validity залучено 26 респондентів (викладачі, лікарі, фізичні терапевти, медсестри, студенти). Оцінку важливості пунктів проводили за 5-бальною шкалою Лайкерта з розрахунком Item Impact Score (IIS). Для content validity – 10 експертів із клінічної комунікації оцінювали визначальність, відповідність меті та зрозумілість за шкалами 3–4 балів. Обчислювали Content Validity Ratio (CVR) та Content Validity Index (CVI). Результати. Усі елементи ключа показали високі показники IIS (4.77–4.92), CVR (0.78–1.0) та CVI (0.9–1.0), що свідчить про їх значущість і зрозумілість. Висновки. Валідизація підтвердила надійність і змістову відповідність моделі «(КПД)² + ЕНЗіМ» як ефективного інструменту для підвищення комплаєнсу в реабілітаційній медицині.
ВИЗНАЧЕННЯ МІНІМАЛЬНОЇ ДІЮЧОЇ ДОЗИ НАСТОЙКИ З ЛИЧИНОК ВОСКОВОЇ МОЛІ НА МОДЕЛІ ТЕТРАХЛОРМЕТАНОВОГО УРАЖЕННЯ ПЕЧІНКИ ЩУРІВ
РЕЗЮМЕ. У сучасній медицині для лікування різноманітних захворювань, які супроводжуються підвищенням активності окиснювальних процесів, використовують значну кількість різноманітних лікарських препаратів, які можуть пригнічувати окиснювальний стрес, що виникає за даних патологій, та відновлювати захисно-компенсаторні сили в організмі. Проте, незважаючи на значні успіхи в сфері фармакології антиоксидантних засобів, пошук нових високоефективних та малотоксичних препаратів постійно триває. Метою нашого дослідження було встановлення мінімальної діючої дози 30 % настойки з личинок воскової молі. Матеріал і методи. Дослідження проведені на 30 білих безпородних щурах масою 170–220 г з дотриманням усіх правил відповідно до Європейської конвенції про захист хребетних тварин. Для відтворення моделі токсичного ураження печінки щурів застосовували 50 % олійний розчин тетрахлорметану в дозі 1 мл/кг маси тіла тварини двічі (через день). Евтаназію тварин проводили під тіопенатловим наркозом через 4 дні після останнього введення тетрахлорметану (токсикогенна фаза). 30 % настойку воскової молі використовували в дозах 20, 25, 30, 40 мг/кг. Ефективність застосування настойки оцінювали за такими показниками: вмістом ТБК-активних продуктів, каталазною активністю, вмістом церулоплазміну та активністю амінотрансфераз. Статистичний аналіз та обробка отриманих даних проводилися із застосуванням програмного забезпечення Microsoft Office Excel 2016 (Microsoft Corp., США). Зміни вважали вірогідними при р≤0,05. Результати. Ми відмітили підвищення вмісту ТБК-АП в 1,6 раза у сироватці крові щодо рівня інтактних щурів на 4 добу від останнього введення тетрахлорметану. Дози 0,25 мл/кг; 0,3 мл/кг та 0,4 мл/кг проявили ефективний вплив на показник процесу ліпопероксидації, що призвело до вірогідного зниження (р≤0,05) вмісту ТБК-АП у сироватці крові токсикованих щурів. Після введення CCl4 спостерігалось пригнічення активності антиоксидантної системи захисту, про що свідчить вірогідне зниження каталазної активності (р≤0,05) у сироватці крові. Використана нами доза 0,2 мл/кг НЛМВ не призвела до вірогідного підвищення даного показника, усі наступні дози досліджуваної настойки виявились ефективними. На 4 добу розвитку токсичного гепатиту ефективний вплив на вміст ЦП проявили дози 0,25 мл/кг; 0,3 мл/кг та 0,4 мл/кг маси тіла щурів, після застосування яких вміст даного протеїну знижувався, наближаючись до рівня норми. У щурів, інтоксикованих тетрахлорметаном, на четверту добу активність АлАТ у сироватці крові зросла на 54 %, АсАТ – на 38 %. Введення токсикованим тваринам настойки в дозі 0,25 мл/кг маси тіла та вищих дозах викликало вірогідне зниження (р≤0,05) активності амінотрансфераз. Після ураження щурів тетрахлорметаном відмічено вірогідне підвищення в печінці вмісту ТБК-АП, зниження каталазної активності та амінотрансфераз. Використана нами настойка в дозах 0,2 мл/кг та 0,25 мл/кг була неефективною щодо вмісту ТБК-АП та активності АлАТ і АсАТ у печінці уражених щурів. Каталазна активність вірогідно (р≤0,05) зросла в даному органі після застосування дози 0,25 мл/кг маси тіла тварин. Висновки. Проведені дослідження показали, що мінімально діючою дозою за умов тетрахлорметанового гепатиту є доза настойки з личинок молі воскової 0,25 мл/кг маси тіла щурів. У цій дозі вона проявляє виражені антиоксидантні, мембранопротекторні та гепатопротекторні властивості.
РОЗРОБКА МЕТОДИКИ ВИСОКОЕФЕКТИВНОЇ РІДИННОЇ ХРОМАТОГРАФІЇ ДЛЯ ВИЗНАЧЕННЯ КАПТОПРИЛУ В ТАБЛЕТКАХ З ВИКОРИСТАННЯМ СОЛЕЙ ХАОТРОПНИХ АНІОНІВ
Вступ. Аналіз каптоприлу за допомогою обернено-фазової рідинної хроматографії не є складним завданням, проте через пролінову структуру каптоприл може елююватися близько мертвого об’єму, що створює проблеми у проведенні кількісного визначення. Другою проблемою є схильність піка каптоприлу до деформації із хвостовим ефектом та давати несиметричний пік. Ми у своїй роботі пропонуємо застосування солей хаотропних аніонів у складі рухомої фази на колонці С18 як перспективний підхід до ефективної аналітичної розробки, що дасть змогу покращити утримування та форму піка каптоприлу. Метою роботи була розробка експресної, простої та зеленої ВЕРХ методики визначення каптоприлу в таблетках з використанням солей хаотропних аніонів. Методи дослідження. У нашій роботі використовували рідинний хроматограф Shimadzu LC-2050 C, Agilent 1260, з діодно-матричним детектором (Японія), програмне забезпечення LabSolutions, хроматографічну колонку – Zorbax SB-C18 (150 х 4.6 мм 3.5 мкм). ФСЗ каптоприлу (чистота ≥99 %, ВЕРХ) закуплено в Sigma-Aldrich Chemicals Co., таблетки «Каптоприл» (25 мг, ПАТ «Київмедпрепарат», ARTERIUM). Результати й обговорення. За умов рухомої фази ACN–вода, PF6− проявляє найбільше утримування і є найліофільнішим іоном у серії Гоффмейстера. PF6− має найвищий ступінь делокалізації заряду та найвищу поляризованість, що полегшує його дисперсійні (або ван-дер-ваальсові) взаємодії. В результаті проведених численних експериментальних досліджень встановлено оптимальні хроматографічні умови визначення каптоприлу в таблетках: хроматографічна колонка Zorbax SB-C18 (150 × 4.6 мм 3.5 мкм), рухома фаза – 30 % ACN та 70 % буферний розчин pH 2.10 (0.25 % KPF6, 0.1 % HCLO4, 0.1 % KH2PO4), температура колонки – 40 °С, детектування за довжини хвилі 200 нм, швидкість потоку – 1.0 мл/хв, розчинник – рухома фаза. Лінійність аналітичної методики вивчали в діапазоні 40–120 мкг/мл методом найменших квадратів та розраховували рівняння регресії (y=12096х-45214) з коефіцієнтом кореляції (R2=0.9998). Межа виявлення (МВ) становила 8.51 мкг/мл, межа кількісного визначення (МКВ) – 25.80 мкг/мл. Найсучаснішими інструментами вивчення зеленості AGREE (бал 0.72), MoGAPI (бал 81), Complex MoGAPI (бал 81), AGSA (бал 73.61), CaFRI (бал 74) та CACI (бал 82) встановлено, що запропонована ВЕРХ методика є екологічно безпечною. Висновки. Розроблено експресну, просту та зелену ВЕРХ методику визначення каптоприлу в таблетках з використанням солей хаотропних аніонів. Запропонована ВЕРХ методика дає змогу провести кількісне визначення каптоприлу в таблетках з отриманням симетричного піку, який не елююється близько мертвого об’єму. Окрім того, розроблена ВЕРХ методика може бути використана для аналізу супровідних домішок.
ДОСЛІДЖЕННЯ ВПЛИВУ УМОВ ЗБЕРІГАННЯ НА ДОЗУВАННЯ ВАЛЕРІАНИ НАСТОЙОК
РЕЗЮМЕ. Валеріани настойка є найпопулярнішим седативним безрецептурним лікарським засобом на вітчизняному фармацевтичному ринку. Важливо, щоб споживачі могли приймати цей засіб у відповідній і точній дозі. Найдоступнішим контрольованим параметром на фармацевтичному виробництві, від якого залежить об’єм дозування рідких лікарських форм, є поверхневий натяг. Мета дослідження – оцінити вплив умов зберігання Валеріани настойок на режим їх дозування. Матеріал і методи. Для дослідження були використані зразки Валеріани настойки (Tinctura Valerianae) виробників: ПрАТ Фармацевтична фабрика «Віола» (м. Запоріжжя) і ТОВ «Тернофарм» (м. Тернопіль). Маси крапель настойок визначали, вимірюючи їх поверхневий натяг сталагмометричним методом (метод підрахунку падаючих крапель). Вимірювання проводились в температурному інтервалі 2–25 °С. Аналіз результатів проводили за допомогою статистичних методів та методу кореляційного аналізу. Результати. З підвищенням температури поверхневий натяг зразків Валеріани настойки лінійно знижується, кутовий коефіцієнт низький. Кореляція між поверхневим натягом настойок і масою їх крапель при різних температурах дає можливість оцінити вплив температури на дозування рідкої лікарської форми. Відхилення маси крапель препаратів при зміні умов їх зберігання виявилися не значними. Це підтвердило, що температурний режим зберігання досліджуваних зразків Валеріани настойки від 2 до 25°С є обґрунтованим. Висновки. Встановлені температурні залежності поверхневого натягу зразків Валеріани настойок з високими коефіцієнтами кореляції. Визначені маси крапель настойок для крайніх температурних меж зберігання: 2 і 25 °С (згідно з інструкціями для медичного застосування лікарських засобів). Показано, що температурний режим зберігання настойок практично не впливає на дозування крапель. Отже, поверхневий натяг рідких лікарських форм є важливим параметром для оцінки їх якості.
ВІСЦЕРАЛЬНА ЧУТЛИВІСТЬ, РІВЕНЬ КОРТИЗОЛУ ТА ЇХ ЗВ’ЯЗОК ЗІ ЗМІНАМИ КИШКОВОЇ МІКРОБІОТИ У ХВОРИХ НА ГІПОТИРЕОЗ ІЗ ПОРУШЕННЯМ ВИПОРОЖНЕННЯ
РЕЗЮМЕ. Порушення функції кишечника є частим супутником гіпотиреозу та поєднується з дисбіозом і підвищеною вісцеральною чутливістю, однак причинно-наслідкові механізми цього кластера залишаються недостатньо з’ясованими. Мета роботи – визначити рівень вісцеральної чутливості, кортизолу в крові, зміни показників мікробіоти проксимального відділу тонкої та товстої кишок у хворих на гіпотиреоз з порушенням функції кишечника та проаналізувати їх можливий взаємозв’язок. Матеріал і методи. Обстежено 42 хворих на гіпотиреоз (із запорами – 28, із діареєю – 14), 28 пацієнтів із синдромом подразненого кишечника (по 14 осіб у кожній підгрупі) та 18 практично здорових осіб контрольної групи. У всіх включених у дослідження хворих визначали рівень тиреоїдних гормонів стандартними імуноферментними методами, показник вісцеральної чутливості (VSI) – за валідованою шкалою, а рівень кортизолу в крові – методом твердофазного імуноферментного аналізу. Також проводили культуральне дослідження пристінкового мікробіому товстої кишки та порожнинної флори проксимального відділу тонкої кишки. Статистичну обробку виконано з використанням параметричних і непараметричних критеріїв, а також кореляційного аналізу (p<0,05). Результати. У пацієнтів із гіпотиреозом та запорами виявлено суттєве зниження Bifidobacterium і Lactobacillus на тлі зростання Clostridii, Escherichia coli (у тому числі лактозонегативних штамів), Klebsiella spp., Enterobacter cloacae і грибів Candida (p<0,01). Такі зсуви супроводжувалися підвищенням рівня кортизолу ((307,6±8,0) нмоль/л) та вісцеральної чутливості (VSI = (75,1±2,4) бала). Виявлено позитивні кореляційні зв’язки між рівнями Clostridii, Klebsiella, E. coli та концентрацією кортизолу (r = 0,58–0,74; p<0,05). У хворих із діареєю зафіксовано ознаки надмірного бактеріального росту в тонкій кишці, що супроводжувалося нижчим рівнем кортизолу. Висновки. Дисбіоз кишечника при гіпотиреозі тісно пов’язаний з підвищенням кортизолу та вісцеральної чутливості, що відображає активацію ГГН-осі й посилення нейроендокринного стрес-механізму. Отримані дані підтримують концепцію «мікробіота – щитоподібна залоза – стрес-вісь» і визначають необхідність інтегрованого підходу до терапії, який включає корекцію тиреоїдної функції, нормалізацію кишкової мікробіоти та контроль рівня стресових гормонів.
ДИНАМІКА ЗМІН рН ТА ЦИТОЛОГІЧНОЇ ХАРАКТЕРИСТИКИ У ПОВНОШАРОВІЙ ЕКСПЕРИМЕНТАЛЬНІЙ РАНІ ЗА УМОВ ЗАСТОСУВАННЯ БЕЗКЛІТИННОГО ДЕРМАЛЬНОГО МАТРИКСУ
РЕЗЮМЕ. Рівень рН у рані є одним із ключових факторів, що визначають ефективність лікувальних втручань та сприятливий перебіг загоєння. Цитологічний аналіз може слугувати важливим прогностичним маркером ефективності закриття рани, оскільки на ранніх етапах загоєння він відображає співвідношення між запальною реакцією та процесами відновлення. Мета – дослідити особливості динаміки змін рН ранової поверхні та цитологічної структури повношарового дефекту шкіри свині при використанні безклітинного дермального матриксу. Матеріал і методи. Проведено аналіз даних рН-метрії повношарових експериментальних ран на свині та цитологічних відбитків, отриманих із цих ран. Модель рани сформована відповідно до запропонованої автором методики. Рівень рН визначали рН-метром EZODO 6011А з калібруванням за двома точками рН=4.00 та рН=7.00. Статистичний аналіз проводили із використанням непараметричного критерію Манна–Уітні (Mann–Whitney U test). Цитологічне дослідження проводили за методикою М. П. Покровської та М. С. Макарова у модифікації Д. М. Штейнберга. Цитограми досліджували під мікроскопом Nikon E 100. Результати. РН повношарового дефекту шкіри свині змінюється залежно від стадії ранового процесу. Встановлено, що протягом усього періоду спостереження рН рани залишається лужним, що відображає специфіку перебігу загоєння саме повношарових дефектів шкіри свині. Застосування безклітинного дермального матриксу сприяє зменшенню локальної запальної реакції в рані, що корелює зі змінами рН та цитологічної структури відбитків з ранової поверхні. Цитологічні дослідження підтверджують протизапальну та антимікробну активність безклітинного дермального матриксу, що має патофізіологічне значення для оптимізації процесів регенерації шкіри. Висновки. 1. Початковий лужний рН (7,05±0,12) у повношаровій рані свині є закономірним наслідком вивільнення внутрішньоклітинних лужних компонентів із м’язової тканини, порушення мікроциркуляції та окисного метаболізму, а також ранньої запальної реакції з високим вмістом ексудату. Надалі, за відсутності ознак прогресування запалення, рН у повношаровій рані зберігає лужний характер. Підвищений рН при застосуванні безклітинного дермального матриксу може розглядатися як показник активного ремоделювання білкових структур і нормалізації мікрооточення рани. Це підтверджує перспективність використання БДМ як біоактивного покриття у реконструктивній хірургії шкіри. 2. Застосування безклітинного дермального матриксу сприяє зниженню інтенсивності гострої запальної реакції під час перебігу ранового процесу, прискорює формування грануляційної тканини та стимулює швидше відновлення епітеліального покриву.
РОЛЬ STAPHYLOCOCCUS AUREUS ТА ЙОГО БІОПЛІВКОУТВОРЕННЯ В КЛІНІЧНОМУ ПЕРЕБІГУ ГОСТРОГО ТОНЗИЛІТУ: АНАЛІЗ КЛІНІЧНИХ ПОКАЗНИКІВ
РЕЗЮМЕ. Гострий тонзиліт залишається одним із найпоширеніших захворювань ЛОР-органів у практиці сімейного лікаря. Традиційно основна увага приділяється β-гемолітичному стрептококу групи А як провідному збуднику, однак участь інших бактерій, зокрема Staphylococcus aureus, потребує подальшого вивчення, особливо з огляду на їхню здатність до біоплівкоутворення. Мета – оцінити роль S. aureus (включаючи біоплівкові форми) та β-гемолітичного стрептокока у клінічному перебігу гострого тонзиліту. Матеріал і методи. У проспективне дослідження включено 53 пацієнти з діагнозом «гострий тонзиліт» (середній вік – (33,98±16,52) роки). Усім проведено бактеріологічне дослідження мазків з мигдаликів та оцінено клінічні показники: тривалість симптомів, інтенсивність болю (ВАШ), шкала Centor. Вивчено зв’язок між здатністю до біоплівкоутворення, збудниками, болем і клінічним перебігом. Результати. β-гемолітичний стрептокок виявлено у 5,6 % випадків, S. aureus – у 13,2 %, з яких 85,7 % утворювали біоплівку. Біоплівковий S. aureus достовірно асоціювався з тривалішим перебігом (66,7 % мали симптоми 6–9 днів; p<0,00001). Зв’язку між біоплівкою та інтенсивністю болю або курінням не виявлено. У всіх випадках виявлення стрептококу пацієнти мали 3–4 бали за шкалою Centor. Висновки. S. aureus, особливо зі здатністю до біоплівкоутворення, може впливати на тривалість гострого тонзиліту. Шкала Centor є корисним інструментом для виявлення стрептококової етіології, однак не дозволяє прогнозувати перебіг захворювання.
КОРЕКЦІЯ ЕНДОТЕЛІАЛЬНОЇ ДИСФУНКЦІЇ МОЛЕКУЛЯРНИМ ВОДНЕМ У ЩУРІВ З МЕТАБОЛІЧНИМ СИНДРОМОМ
РЕЗЮМЕ. Метаболічний синдром (МС) характеризується інсулінорезистентністю, абдомінальним ожирінням, дисліпідемією та артеріальною гіпертензією і асоціюється з розвитком ендотеліальної дисфункції, що проявляється зниженням продукції судинорозслабляючих агентів, підвищенням рівнів вазоконстрикторів і дисбалансу регуляторів фібринолізу. Мета дослідження – вивчити вплив молекулярного водню (H₂) на ендотеліальну функцію у щурів із експериментально індукованим МС. Матеріал і методи. В експерименті використано 90 самців щурів Wistar, поділених на три групи за тривалістю експозиції МС (6, 12 та 20 тижнів). МС індукували високовуглеводневою/високожировою дієтою. Для корекції використовували воду, збагачену молекулярним воднем (0,6 ppm). Визначали рівні простацикліну, тромбоксану А₂, інгібітора активатора плазміногену-1 (PAI-1) та тканинного активатора плазміногену (tPA) у сироватці методом ELISA. Результати. У молодих щурів з експозицією МС 6 тижнів зміни показників ендотеліальної функції були мінімальні, а вплив H₂ практично не проявлявся. На середньому етапі МС (12 тижнів) спостерігалося достовірне зниження простацикліну на 24 % та tPA на 52 % порівняно з контролем, при одночасному підвищенні тромбоксану А₂ на 39 % і PAI-1 на 96 %. Корекція воднем частково відновлювала ці показники: tPA зростав на 53 %, тромбоксан знижувався на 20 %, PAI-1 – на 31 %. У старших тварин (20 тижнів) мали місце найглибші зміни: простациклін знижувався на 31 %, тромбоксан зростав на 54 %, PAI-1 – на 120 %, tPA демонстрував надлишкову активацію; H₂ відновлював або нормалізував ці показники на 19–30 %. Отримані дані свідчать про фазоспецифічний ефект H₂: на ранніх етапах вплив обмежений, на середньому – відбувається часткове відновлення ендотеліальної функції, а при тривалому перебігу МС – виражена нормалізація або стримування надлишкових змін. Біохімічно цей ефект може пояснюватися модуляцією оксидативного стресу та запалення через активацію шляху Nrf2/HO-1, зменшення ROS, пригнічення прозапальних каскадів (NF-κB, TLR4/MyD88) і відновлення фібринолітичного балансу. Висновок. Молекулярний водень ефективно коригує ендотеліальну дисфункцію при МС у щурів, проявляючи фазоспецифічну активність, і може розглядатися як перспективний судинозахисний агент для терапії метаболічних порушень.
ДІАГНОСТИЧНЕ ЗНАЧЕННЯ ТИРЕОТРОПНОГО ГОРМОНУ У ПАЦІЄНТІВ З ЦУКРОВИМ ДІАБЕТОМ
РЕЗЮМЕ. Цукровий діабет 2-го типу залишається однією з найгостріших медико-соціальних проблем сучасності. За даними міжнародних організацій, кількість людей, які страждають на діабет, сягає близько мільярда, і майже 90 % з них мають саме ЦД2. Зростання захворюваності фіксується в усіх країнах світу, що зумовлено старінням населення, урбанізацією, малорухливим способом життя, нераціональним харчуванням та епідемією ожиріння. Небезпеку становить також той факт, що дедалі частіше ЦД2 діагностують у молодих людей та підлітків. Однією з найпоширеніших супутніх ендокринних патологій при ЦД2 є дисфункція щитоподібної залози, яка посідає друге місце за частотою після самого діабету. До її проявів належать як клінічно виражені гіпо- та гіпертиреоз, так і безсимптомні (субклінічні) форми. Поширеність порушень функції ЩЗ залежить від низки факторів – віку, статі, рівня йодного забезпечення, расових та географічних особливостей. Останні дослідження свідчать про зростаючу частоту гіпотиреозу (як маніфестного, так і субклінічного) серед пацієнтів із ЦД2, причому часто спостерігається підвищений рівень тиреотропного гормону за нормальних або знижених показників вільного трийодтироніну. У пацієнтів з діабетом порушення функції ЩЗ трапляються значно частіше, ніж у загальній популяції, що вказує на тісний патофізіологічний зв’язок між цими ендокринними станами. Актуальність дослідження обумовлена необхідністю раннього виявлення тиреоїдної дисфункції у хворих на ЦД2, що дозволить своєчасно проводити корекцію обміну речовин, уникнути ускладнень і покращити якість життя пацієнтів. Мета – провести порівняльний аналіз рівня тиреотропного гормону у пацієнтів з цукровим діабетом та без нього. Матеріал і методи. Обстежено 60 пацієнтів, які проходили амбулаторне лікування. Зокрема, з них 20 практично здорові (контрольна група), 20 – пацієнти з гіпотиреозом без ЦД (група 1) та решта 20 пацієнтів з гіпотиреозом у поєднанні з ЦД (група 2). Середній вік пацієнтів – (58±3) роки. Дослідження рівня тиреотропного гормону у крові визначали за допомогою імуноферментного аналізатора Сobas 6000 з використанням тест-систем Roche Diagnostics (Швейцарія). Рівень глюкози визначали за допомогою стандартних наборів на автоматичному біохімічному аналізаторі “COBAS INTEGRA® 400” («Roche Diagnostics»). Результати. Згідно з результатами досліджень, рівень ТТГ у групі 1 перевищував рівень контрольної групи у 1,5 раза (р<0,05). Показники рівня ТТГ у пацієнтів групи 2 також перевищували показники контрольної групи у 1,8 раза (р<0,05). Показники групи 2 мали вищий рівень ТТГ відносно групи 1 у 1,2 раза (р<0,05). Згідно з результатами досліджень, рівень глюкози у групі 1 перевищував рівень глюкози контрольної групи у 1,2 раза (р<0,05). Показники глюкози в пацієнтів групи 2 значніше перевищували показники контрольної групи, зокрема у 1,7 раза (р<0,05). Показники групи 2 істотно перевищували результати групи 1 у 1,4 раза (р<0,05). Висновки. У пацієнтів з цукровим діабетом 2-го типу часто спостерігається підвищення рівня тиреотропного гормону, навіть за нормальних концентрацій тиреоїдних гормонів, що свідчить про субклінічний гіпотиреоз. Такий гормональний дисбаланс може впливати на вуглеводний обмін, ускладнювати компенсацію ЦД2 та сприяти розвитку інсулінорезистентності. Встановлений взаємозв’язок між ЦД2 та порушеннями функції щитоподібної залози підкреслює необхідність рутинного моніторингу рівня ТТГ у хворих на діабет для своєчасної діагностики тиреоїдної дисфункції, індивідуалізації лікування та запобігання прогресуванню метаболічних ускладнень.
ОСОБЛИВОСТІ ФУНКЦІОНАЛЬНИХ РЕЗЕРВІВ ОРГАНІЗМУ ПОСТІНСУЛЬТНИХ ПАЦІЄНТІВ ПРИ РЕАБІЛІТАЦІЇ РІЗНИМИ МЕТОДАМИ
РЕЗЮМЕ. Актуальність дослідження зумовлена необхідністю індивідуалізації та точного дозування фізичних навантажень у пацієнтів у ранньому постінсультному періоді. Неправильно підібрана інтенсивність занять може мати несприятливий вплив на організм, тоді як правильно дозоване навантаження є ключем до покращення психоемоційного стану та відновлення рухової активності. Мета роботи – обґрунтувати доцільність визначення функціонального резерву організму пацієнтів із внутрішньомозковим інсультом на ранніх етапах реабілітації для коригування та індивідуалізації їхнього рухового режиму, фізичних навантажень та інтенсивності реабілітаційних занять. Матеріал і методи. Дослідження проведено на базі міської клінічної лікарні № 1 Івано-Франківської міської ради. У ньому взяли участь 18 пацієнтів, поділених на основну (n=9, метод Фельденкрайза) та контрольну (n=9, стандартна програма) групи. Для оцінки функціонального стану використано ортостатичну пробу, проби Генчі, Штанге та пробу Робінсона. Тестування проводилося до і після реабілітаційних занять. Додатково оцінювався рівень тривожності. Результати. Після навантаження за стандартною програмою зросла кількість пацієнтів із незадовільними показниками (особливо за пробою Робінсона), що свідчить про значне навантаження на серцево-судинну систему. При застосуванні методу Фельденкрайза кількість пацієнтів з оцінкою «відмінно» та «добре» збільшилась на 31,3 %, тоді як кількість осіб із оцінкою «незадовільно» знизилася на 9,6 %. Також зафіксовано зниження високого рівня особистісної тривожності у групі Фельденкрайза. Висновки. Застосування функціональних проб є доступним та ефективним інструментом оперативного контролю. Метод Фельденкрайза є більш адекватним для ранньої постінсультної реабілітації, покращуючи функціональні показники та психоемоційний стан. Пацієнтам із позитивною реакцією рекомендовано інтенсивні методи, з негативною – ліжковий руховий режим.
ПЕРВИННИЙ ЛІМФОСТАЗ У ПАЦІЄНТІВ ДИТЯЧОГО ВІКУ – ОСОБЛИВОСТІ КЛІНІЧНОГО ПЕРЕБІГУ, УСКЛАДНЕННЯ ТА ЇХ ПРОФІЛАКТИКА
РЕЗЮМЕ. Мета – вивчити особливості клінічного перебігу первинного лімфостазу в дітей з метою удосконалення ранньої діагностики та запобігання ускладненням. Матеріал і методи. Проведено ретроспективний аналіз 55 історій хвороби дітей із лімфатичним набряком нижніх кінцівок, з яких у 22 пацієнтів (вік 5–17 років) підтверджено ізольовану первинну лімфедему. Спостереження виконано в Національній дитячій спеціалізованій лікарні «ОХМАТДИТ» у період 2014–2024 рр., мінімальний період спостереження ≥36 місяців. Проаналізовано стать, вік дебюту захворювання, локалізацію, прогресування, ускладнення, лікування. Для діагностики застосовано фізикальне обстеження (симптом Штеммера), ультразвукову діагностику (УЗД) та магнітно-резонансну томографію (МРТ) м’яких тканин. Статистичну обробку проводили з використанням IBM SPSS 24.0, критерії: χ²-Пірсона, U-критерій Манна – Уїтні; рівень значущості p≤0,05. Результати. Статистично значущої різниці за статтю не виявлено (р=0,67). Достовірно за локалізацією переважає ураження нижніх кінцівок – 81,8 % (р=0,003); обидві кінцівки уражено в 11,1 %; поєднання з ураженням промежини та зовнішніх статевих органів – 16,7 %. Хлопці у 60 % випадків мали дебют у перші місяці життя (p<0,0001); дівчатка – у 50 % випадків дебют в пубертаті (p<0,0001). Симптом Штеммера продемонстрував чутливість ~92 %, специфічність – ~57 %. Ускладнення: рецидивні запалення м’яких тканин (13,6 %), бешиха (9,1 %), лімфорея (9,1 %). В одному випадку підтверджена GATA2-мутація при нетиповому перебігу й лейкопенії. У 18,2 % спостерігалося погіршення перебігу в період пубертату. Всім пацієнтам проведено консервативне лікування: денний компресійний трикотаж, мануальний лімфодренаж; у 27,3 % додатково нічне бандажування, що дозволило досягти контролю прогресування захворювання. Висновки. Первинний лімфостаз у дітей переважно уражає нижні кінцівки із можливим поширенням на промежину / геніталії, має повільний перебіг без суттєвого порушення функції кінцівок. Найбільш поширеними ускладненнями є інфекційні в ділянці набряку. Наявність нетипового перебігу з лейкопенією може вказувати на GATA2-мутацію і потребує додаткового генетичного обстеження. Рання діагностика та застосування консервативної терапії є ефективною профілактикою ускладнень.
ЗМІНИ ГОРМОНАЛЬНОЇ РЕГУЛЯЦІЇ ТА ПОКАЗНИКІВ ЛІПІДНОГО ОБМІНУ ПРИ ЖОВЧНОКАМ’ЯНІЙ ХВОРОБІ У ХВОРИХ НА МЕТАБОЛІЧНО-АСОЦІЙОВАНУ ЖИРОВУ ХВОРОБУ ПЕЧІНКИ
РЕЗЮМЕ. Очікується, що поширеність ожиріння, метаболічний синдром та пов’язані з ними стани (інсулінорезистентність (ІР), цукровий діабет (ЦД) 2-го типу, неалкогольна жирова хвороба печінки (НАЖХП), ураження жовчовидільної системи, в тому числі і жовчнокам’яна хвороба (ЖКХ)), а також їх наслідки незабаром зростуть і стануть серйозним тягарем для системи охорони здоров’я. Мета дослідження – визначити особливості порушень показників ліпідного обміну та їх залежність від зміни рівня греліну, лептину та резистину в сироватці крові у хворих з ЖКХ при метаболічно-асоційованій жировій хворобі печінки (МАЖХП). Матеріал і методи. На клінічній базі кафедри пропедевтики внутрішніх хвороб обстежено 186 хворих з МАЖХП. Хворих поділено на дві групи: в І групу (n=84) ввійшли пацієнти з НАЖХП у поєднанні з ЖКХ; ІІ групу (n=102) склали хворі на МАЖХП без ЖКХ. Проведено визначення рівня показників ліпідного обміну, рівнів греліну, лептину, резистину та інтерлейкіну-6 (IL-6) у сироватці крові. Результати. У хворих з МАЖХП діагностовано порушення показників ліпідного обміну у сироватці крові, що більш виражено у пацієнтів при поєднанні ураження печінки у вигляді стеатогепатиту та ЖКХ. Діагностовано збільшення рівня резистину та лептину у сироватці крові, переважно у хворих І групи. Рівень лептину незалежно від наявності чи відсутності ЖКХ у хворих з МАЖХП більше підвищений у осіб жіночої статі (в 6,7 раза у хворих І групи та в 4,7 раза у пацієнтів ІІ групи, порівняно з таким показником у жінок контрольної групи – р<0,001). Установлено збільшення показника греліну у хворих ІІ групи, і навпаки, зменшення його значення у пацієнтів І групи. Рівень IL-6 у сироватці крові також був достовірно вищим за норму у хворих з МАЖХП. Висновки. У хворих з МАЖХП та ЖКХ установлено зменшення рівня греліну у сироватці крові (до (72,16± 2,14) нг/мл – р<0,05), що негативно корелює з вираженням ожиріння у цих пацієнтів. У хворих з МАЖХП та ЖКХ діагностовано збільшення рівня лептину та резистину у сироватці крові, що прямо корелює зі збільшенням рівня загального холестерину та тригліцеридів у сироватці крові у цих пацієнтів. При ЖКХ у хворих на МАЖХП діагностовано достовірне збільшення рівня ІL-6 у сироватці крові (до (89,55± 2,78) пг/мл – р<0,001), що корелює із вираженням ІР у цих пацієнтів.
ПОРІВНЯЛЬНА ХАРАКТЕРИСТИКА ЦИТОКІНОВОГО ПРОФІЛЮ У ХВОРИХ НА ГОСТРОКІНЦЕВІ КОНДИЛОМИ АНОГЕНІТАЛЬНОЇ ДІЛЯНКИ ПРИ ХІРУРГІЧНОМУ ЛІКУВАННІ З ЗАСТОСУВАННЯМ ЕЛЕКТРОКОАГУЛЯЦІЇ ТА МЕДИЧНОГО ЛАЗЕРА З ВИКОРИСТАННЯМ ДОНАТОРА АЗОТУ АРГІНІНУ АСПАРТАТУ
РЕЗЮМЕ. Ми вивчали вплив аргініну аспартату на динаміку цитокінів у хворих на гострокінцеві кондиломи аногенітальної ділянки (ГКАД) в післяопераційному періоді при використанні електрокоагуляції та медичного лазера. Матеріали і методи. Проведено обстеження та лікування 146 хворих на ГКАД, яких було поділено на 3 групи. 1 група (n=70): хворі з множинними ГКАД – 47 (67,14 %); з поодинокими – 21 (30,0 %); з кондиломами Бушке-Левенштейна – 2 (2,86 %). 2 група (n=35): з множинними ГКАД – 19 (54,29 %), з поодинокими – 15 (42,86 %), з кондиломами Бушке-Левенштейна – 1 (2,86 %). 3 група (n=41): з множинними ГКАД – 21 (51,22 %); з поодинокими – 20 (48,78 %). Усі хворі отримували місцеву терапію препаратом, що складався з антисептика Декаметоксин та Гіалуронат натрію і системну терапію імуномодулятором «Алоферон». Хворі 1 та 3 груп отримували донатор NO 10 діб у передопераційному періоді та 10 діб після операції. Деструкція ГКАД в 1 та 2 групах проведена методом електрокоагуляції. В 3 групі використовували хірургічний лазер у режимі «скальпеля» або вапоризації. Рівень цитокінів (IL-4, 6, 8, TNF-α) визначали на початку передопераційної підготовки та на 10 добу післяопераційного періоду. Результати. При першому вивченні цитокінового профілю у хворих ми виявили достовірне підвищення рівня прозапальних інтерлейкінів IL-6, IL-8, протизапального IL-4 та туморнекротичого фактора (TNF-a), які характеризуються підвищенням рівнів TNF-a у 3,5 раза, IL-6 у 2,5; IL-8 у 1,8; та протизапального IL-4 у 2,5, відносно контрольної групи (n=20), з вищими значеннями у хворих із розповсюдженим процесом та гігантськими кондиломами Бушке-Левенштейна. На 10 добу післяопераційного періоду у хворих на множинні ГКАД 1–3 груп рівень TNF-a зменшився відповідно у 2,6, 1,7 та 2,8 раза та достовірно не відрізнявся від контрольних значень у 1 та 3 групах. IL-6 у всіх групах знизився відповідно у 2,1, 1,63 та 2,5 раза, концентрації IL-8 знизилися відповідно у 1,7, 1,6, 1,8 раза. Зниження IL-4 відносно початкових значень відбувалося в усіх групах, відповідно в 1,85, 1,60 та 2,71 раза. Позитивна динаміка цитокінів була більш вираженою в 3 групі, в якій застосовували хірургічний лазер в комплексі з аргініну аспартатом. У 2 групі ці показники відносно 1 та 3 груп були достовірно вищими. Це відображає наявність персистенції фази запалення при застосуванні методу електродеструкції. Більш позитивна динаміка в 1 групі відносно 2 відображає позитивний вплив аргініну аспартату як донатора NO, на негативні ефекти методу електрокоагуляції, що знижує рівень посттравматичної альтерації. У хворих на поодинокі ГКАД достовірних змін у динаміці цитокінового профілю не спостерігалося. Висновки. У хворих на ГКАД рівень прозапальних цитокінів залежить від розповсюдження процесу та наявності вторинного запалення. При поодиноких формах захворювання рівень цитокінів достовірно не відрізняється від контрольної групи та не має чіткої тенденції до динаміки за умов неускладненого процесу в післяопераційному періоді. Динаміка рівнів прозапальних цитокінів у зіставленні з методом хірургічної деструкції показує персистування фази запалення при застосуванні методу електрокоагуляції. З урахуванням ролі ендотелію в рановому процесі, призначення препаратів – донаторів NO, з прямою дією на ендотелій приводить до позитивної динаміки концентрації IL-4, 6, 8, TNF-a та нівелює персистенцію фази запалення ранового процесу, що оптимізує перебіг післяопераційного періоду.
ВПЛИВ СИДЯЧОГО СПОСОБУ ЖИТТЯ НА ФУНКЦІОНАЛЬНИЙ СТАН ОФІСНИХ ПРАЦІВНИКІВ СЕРЕДНЬОГО ВІКУ ТА МОЖЛИВОСТІ ПРОФІЛАКТИКИ ЗА ДОПОМОГОЮ HUBER 360
РЕЗЮМЕ. Мета дослідження – визначити зміни у показниках балансу, рухливості, сили та координації в осіб із сидячим способом життя та оцінити профілактичну ефективність застосування стабілоплатформи Huber 360. Матеріал і методи. Обстежено 10 офісних працівників віком 22–45 років, які працюють сидячи 8–10 годин на день. Тестування проводилось у клініці Aurum Fitness Clinic (м. Київ) за допомогою платформи Huber 360. Включено шість типів тестів: на рівновагу, межі стабільності, ходьбу, обмеження рухливості, силу та координацію. Результати порівнювали із показниками контрольної особи – фізично активного працівника. Результати. Всі учасники продемонстрували зниження функціональних показників на 5–50 % у порівнянні з контролем. Найбільші відхилення виявлено у тестах на межі стабільності, координацію та силу верхніх кінцівок. Висновки. Сидячий спосіб життя призводить до зниження функціонального стану у молодих і середньовікових осіб. Використання Huber 360 дозволяє виявити ранні порушення та слугує ефективним засобом профілактики.
ПОШУК ЗВ’ЯЗКУ RS1333049-ПОЛІМОРФНОГО ЛОКУСУ ГЕНА ANRIL З РОЗВИТКОМ МЕТАСТАЗІВ У ПАЦІЄНТІВ ІЗ РАКОМ СЕЧОВОГО МІХУРА І РАКОМ НИРКИ
РЕЗЮМЕ. Виявлення специфічних маркерів, що свідчать про прогресування злоякісного процесу, є важливим етапом розробки ефективних прогностичних інструментів та стратегій індивідуалізованої терапії при онкологічних захворюваннях сечовидільної системи. Мета роботи – дослідити асоціацію rs1333049-поліморфного локусу гена ANRIL із розвитком метастазів у пацієнтів із перехідно-клітинним раком сечового міхура (ПКРСМ) і світлоклітинним раком нирки (СКРН). Матеріал і методи. Дослідження виконано з використанням венозної крові 141 пацієнта із ПКРСМ, 101 з СКРН та 100 осіб без онкологічного анамнезу. Генотипування за поліморфним локусом rs1333049 гена ANRIL проводили методом полімеразної ланцюгової реакції у режимі реального часу на приладі Quant Studio 5 DX Real-Time («Applied Biosystems», США) з використанням TaqMan assays (TaqMan®SNP Assay C___1754666_10). Статистичне опрацювання отриманих результатів проведено з використанням програмного забезпечення Prism (версія 10.4.1) та R (версія 4.4.2). Результати. Співвідношення генотипів GG, GC i CC достовірно не відрізняється у осіб без онкологічного анамнезу та хворих із ПКРСМ (Р = 0.95) і СКРН (Р = 0.06). Не виявлено зв’язку між rs1333049-поліморфним локусом ANRIL і виникненням ПКРСМ. У носіїв мінорного алеля GС і СС ризик розвитку СКРН у 3 рази більший, ніж у гомозигот за основним алелем GG (Р = 0,04). Не виявлено зв’язку між rs1333049-поліморфізмом гена ANRIL і розвитком метастазів у пацієнтів з ПКРСМ і СКРН. Висновки. Розподіл rs1333049-генотипів ANRIL достовірно не відрізняється у осіб контрольної групи і пацієнтів з ПКРСМ і СКРН. Поліморфний локус rs1333049 асоційований з розвитком СКРН. Не існує зв'язку rs1333049-поліморфізму з метастазуванням при ПКРН і СКРСМ.
КИСНЕВИЙ БАЛАНС ТА ЙОГО КОРЕКЦІЯ У ХВОРИХ НА ІШЕМІЧНУ ХВОРОБУ СЕРЦЯ У ПЕРЕДОПЕРАЦІЙНОМУ ПЕРІОДІ
РЕЗЮМЕ. Мета роботи – дослідити особливості порушень кисневого балансу у хворих на ішемічну хворобу серця та на основі корекції цих порушень оптимізувати їх підготовку до операції аортокоронарного шунтування. Матеріал і методи. У дослідження включено 115 хворих на ішемічну хворобу серця, які проходили лікування у відділенні кардіохірургії та трансплантації Тернопільської обласної клінічної лікарні впродовж 2022–2025 років. У 85 із них (73,9 %) діагностували супутню патологію – гіпертонічну хворобу, у 62 (53,9 %) – цукровий діабет. Результати. У хворих на ішемічну хворобу серця в передопераційному періоді досліджували показники периферичної крові (гемоглобін, метгемоглобін), її газовий склад (сатурацію, напруженість кисню та його вміст в артеріальній та змішаній венозній крові), параметри гемодинаміки (артеріальний тиск – систолічний, діастолічний, пульсовий та середній; центральний венозний тиск; загальний периферичний судинний опір), киснево-транспортну функцію крові; інтенсивність тканинного метаболізму (основний та енергетичний обмін, показники тканинного дихання – згідно з загальноприйнятими формулами); обчислювали ступені гіпоксій (гемічної, легеневої, циркуляторної, інтегральний показник кисневої недостатності), рівень молочної кислоти. Висновки. Установили підвищення «запасу міцності» щодо ступеня гемічної гіпоксії внаслідок анемії на (-6,7±0,9) %, зниження його запасу внаслідок застосування нітросполук на (4,3–5,5) %, зростання ступеня циркуляторної гіпоксії до (21,2±0,6) % та інтегрального показника кисневої недостатності до (14,5±0,2) % на фоні підвищеного енергетичного обміну та інтенсивності тканинного дихання до (113,5±3,2) %. Запропоновано корекцію кисневого балансу.