Здобутки клінічної і експериментальної медицини
Науково-практичний журнал, присвячений питанням висвітлення механізмів функціонування здорового та хворого організму, молекулярної та клітинної фізіології та патології, моделювання патологічних процесів, морфології та патоморфології, клінічних та експериментальних аспектів діагностики та лікування, особливостей внутрішніх хвороб, проблем акушерства, гінекології, педіатрії, хірургічної патології, трансплантології, проблем неврології та психіатрії, екстремальних станів, екології, доклінічного дослідження лікарських субстанцій синтетичного та природного походження. ISSN 2415-8836 (Online), ISSN 1811-2471 (Print)
ПІДХОДИ ДО ХІРУРГІЧНОГО ЛІКУВАННЯ ПАЦІЄНТІВ З АЛЕРГІЧНО-ГРИБКОВИМ РИНОСИНУСИТОМ
РЕЗЮМЕ. Алергічно-грибковий риносинусит – хронічне захворювання дихальних шляхів, яке характеризується наявністю назальних поліпів та слизу, багатого на еозинофіли. Він поділяється на неінвазивний та інвазивний грибковий синусит. Мета роботи. На основі наших клінічних спостережень оптимізувати підходи до лікування пацієнтів з алергічно-грибковим риносинуситом. Матеріал і методи. Під спостереженням Медичного центру “ЛОРІМЕД” протятому року перебували 38 пацієнтів з неінвазивним грибковим риносинуситом. З них 71 % складали жінки та 29 % – чоловіки. Діагноз був встановлений на основі скарг, анамнезу та даних КТ приносових пазух. Результати. Всім пацієнтам були проведені оперативні втручання: ендоскопічна гайморотомія, етмоїдотомія, сфеноїдотомія та інші, складність яких залежала від ступеня ураження пазух. Було сформовано широкі функціональні антростоми із збереженням анатомії внутрішньоносових структур. Через 6 місяців після оперативного втручання стан пацієнтів задовільний, скарг не висловлюють, антростоми широкі та функціональні. Висновки. Функціональна ендоскопічна хірургія носа та придаткових пазух є ключем до успішного оперативного лікування пацієнтів з АГРС. Формування широкої антростоми для всіх пазух, збереження слизової оболонки та внутрішньоносових структур сприяє кращому відновленню в післяопераційному періоді.
Авторське право (c) 2026 Здобутки клінічної і експериментальної медицини
НАУКОВО-ДОКАЗОВИЙ ПІДХІД В ОРГАНІЗАЦІЇ ПРОЦЕСУ РЕАБІЛІТАЦІЇ ПАЦІЄНТІВ З ДЕГЕНЕРАТИВНО-ДИСТРОФІЧНИМИ ЗАХВОРЮВАННЯМИ ХРЕБТА
. РЕЗЮМЕ. Мета – узагальнити сучасні науково-доказові підходи до організації реабілітаційного процесу у пацієнтів із дегенеративно-дистрофічними захворюваннями хребта, визначення ефективних методів фізичної терапії та принципів персоналізованого планування реабілітації. Матеріал і методи. Виконано аналітичний огляд сучасних літературних джерел (PubMed, Scopus, Google Scholar) за останні 10 років, присвячених проблемам доказової реабілітації при ДДЗХ. Проаналізовано клінічні настанови, систематичні огляди та мета-аналізи щодо ефективності кінезіотерапії, постізометричної релаксації, ерготерапії, гідрокінезіотерапії, електрофізіотерапії та когнітивно-поведінкових стратегій. Результати. Науково-доказова медицина (evidence-based medicine) є ключовим принципом сучасної реабілітації. Вона передбачає використання методів і втручань, ефективність яких підтверджена клінічними дослідженнями, мета-аналізами та систематичними оглядами. У контексті ДДЗХ це означає, що фізична терапія, комплекс терапевтичних вправ, мануальні техніки, кінезіотерапія, електрофізіотерапія, бальнеотерапія та освітні програми для пацієнтів повинні бути обґрунтовані науковими даними, а не лише клінічним досвідом окремого спеціаліста [2]. Реалізація принципів доказової медицини у фізичній терапії передбачає поетапний процес прийняття клінічних рішень, який включає пошук, критичний аналіз, інтерпретацію та практичне застосування наукових доказів. Такий підхід дозволяє не лише підвищити результативність реабілітаційних утручань, але й мінімізувати ризики неефективного або надмірного лікування. Систематичне впровадження доказових протоколів сприяє стандартизації процесу реабілітації, забезпечує об’єктивну оцінку її ефективності та полегшує міждисциплінарну взаємодію між лікарями, фізичними терапевтами, ерготерапевтами, психологами та іншими спеціалістами. Висновок. Дегенеративно-дистрофічні захворювання хребта залишаються однією з провідних медико-соціальних проблем сучасності, що зумовлює високу частоту тимчасової та стійкої втрати працездатності серед працездатного населення. Ефективна реабілітація таких пацієнтів можлива лише за умови впровадження принципів доказової медицини, що ґрунтуються на використанні методів із доведеною клінічною ефективністю. Застосування комплексного, мультидисциплінарного та персоніфікованого підходу, який поєднує кінезіотерапію, постізометричну релаксацію, нейродинамічні техніки, ерготерапію, гідрокінезіотерапію та когнітивно-поведінкові стратегії, забезпечує оптимальні результати у відновленні функціональної спроможності хребта.
ОГЛЯД ТА ПОРІВНЯННЯ ШКАЛ І ОПИТУВАЛЬНИКІВ ДЛЯ ОЦІНКИ РІВНЯ НЕЗАЛЕЖНОСТІ ТА ЯКОСТІ ЖИТТЯ ОСІБ ІЗ ХРЕБЕТНО-СПИННОМОЗКОВОЮ ТРАВМОЮ
РЕЗЮМЕ. Метою дослідження є аналіз і порівняння існуючих методик оцінювання активності та участі осіб із хребетно-спинномозковою травмою задля виявлення найефективніших інструментів, що можуть бути інтегровані в клінічну практику. Матеріал і методи дослідження. Проведено систематичний аналіз публікацій із бази PubMed (Національна бібліотека медицини США) з порівнянням та синтезом основних результатів. Результати. Сучасні опитувальники як інструменти оцінювання якості та активності повсякденного життя, пов’язаної зі здоров’ям (ЯЖ), дають цінну інформацію про фізичне, психологічне та соціальне функціонування пацієнтів. Це, у свою чергу, дозволяє об’єктивно оцінювати ефективність певних лікувальних та реабілітаційних утручань, що є особливо важливим у межах міждисциплінарного підходу до ведення хронічних станів. Існують два основні типи таких опитувальників – загальні (універсальні) та специфічні. Загальні опитувальники призначені для оцінювання широкого спектра параметрів, спільних для різних захворювань і станів. Вони дозволяють виявити обмеження у повсякденній активності, ступінь болю, емоційний стан, рівень соціальної інтеграції тощо. Крім того, за допомогою загальних опитувальників можна проводити порівняння якості життя пацієнтів із різними патологіями або зі здоровим населенням, що робить їх універсальним інструментом у клінічних та епідеміологічних дослідженнях. Специфічні опитувальники, натомість, розроблені для оцінки ЯЖ при окремих захворюваннях або серед певних груп пацієнтів, і здатні точніше виявляти зміни, які відображають вплив конкретного стану на повсякденне життя особи. Висновки. Дані, які могли б слугувати основою для оцінювання або прогнозування очікуваного результату втручання в ерготерапії та фізичній терапії, у проаналізованих джерелах не висвітлені. Переважна більшість рекомендацій мало акцентують увагу на застосуванні методів обстеження та показників як прогностичних критеріїв поточного та довгострокового ефекту реабілітації. Разом з тим, методи дослідження, представлені в клінічних настановах, можуть бути інтегровані у практику фізичних терапевтів. Постає необхідність у визначенні значущості кожного з цих показників у процесі реабілітації.
ВИКОРИСТАННЯ НОВІТНІХ ТЕХНОЛОГІЙ ДОПОВНЕНОЇ ТА ВІРТУАЛЬНОЇ РЕАЛЬНОСТІ У ФІЗИЧНІЙ РЕАБІЛІТАЦІЇ
РЕЗЮМЕ. Стаття присвячена аналізу ефективності застосування технологій доповненої (AR) та віртуальної реальності (VR) у фізичній реабілітації. Актуальність роботи зумовлена швидким розвитком цифрової медицини та потребою в упровадженні інноваційних підходів до відновлення пацієнтів із неврологічними й ортопедичними порушеннями. Метою дослідження є узагальнення сучасних наукових даних щодо ефективності застосування технологій доповненої (AR) та віртуальної реальності (VR) у фізичній реабілітації, аналіз механізмів їх терапевтичної дії, а також формування практичних рекомендацій щодо параметрів використання та безпечності таких інтервенцій у клінічній практиці. Матеріал і методи. У роботі використано дані систематичних оглядів, мета-аналізів та рандомізованих контрольованих досліджень, опублікованих у провідних базах даних (PubMed, Scopus, Web of Science) та фахових виданнях Journal of NeuroEngineering and Rehabilitation, Sensors, Journal of Clinical Medicine тощо. Аналіз охопив публікації останнього десятиріччя. Методи дослідження включали аналітичний, порівняльний та узагальнювальний підходи для оцінки клінічної ефективності, безпечності й організаційних аспектів застосування AR/VR у реабілітації. Результати. Встановлено, що використання AR і VR сприяє активації нейропластичності, удосконаленню моторних функцій, розвитку компенсаторних навичок і підвищенню мотивації пацієнтів завдяки гейміфікації. Ефективність доведено при постінсультній реабілітації, хворобі Паркінсона, ортопедичних ураженнях, хронічному болю та в дитячій реабілітації. Оптимальними параметрами інтервенції є 20–30 хвилин тричі на тиждень упродовж 4–8 тижнів. Виявлено необхідність поєднання VR із традиційними методами терапії та ретельного контролю переносимості, особливо через ризик кіберхвороби. Організаційними бар’єрами залишаються висока вартість обладнання й потреба у спеціальній підготовці персоналу. Висновки. AR і VR є перспективними інструментами сучасної фізичної реабілітації, які підвищують ефективність відновлювальних програм та якість життя пацієнтів. Упровадження цих технологій потребує стандартизації клінічних протоколів, міждисциплінарної підготовки фахівців і подальших багатоцентрових досліджень для оцінки їх довгострокової ефективності та економічної доцільності.
КАРДІОРЕНАЛЬНИЙ МЕТАБОЛІЧНИЙ СИНДРОМ У ПАЦІЄНТІВ З СУПУТНЬОЮ СТЕАТОТИЧНОЮ ХВОРОБОЮ ПЕЧІНКИ
РЕЗЮМЕ. Прояви кардіоренального метаболічного синдрому (КРМс) за умов супутньої метаболічно асоційованої стеатотичної хвороби печінки (МАСХП), яка має важливе значення для постпрандіального вуглеводного метаболізму, описані недостатньо. Мета роботи – оцінити прояви кардіоренального метаболічного синдрому в кардіологічних пацієнтів з супутньою МАСХП. Матеріал і методи. У дослідження включено 395 пацієнтів з ішемічною хворобою серця та артеріальною гіпертензією 2 ст., з яких у 299 була супутня МАСХП стадій стеатозу S2-3 фіброзу F0-1, що поділялись на групи зі стеатозом печінки (СП; n=263) та стеатогепатитом (СГ; n=36). У 96 пацієнтів діагностовано інтактний стан печінки. Дослідження проведено з дотриманням Гельсінської декларації прав людини та наказів МОЗ України. Проводили пероральний глюкозотолерантний тест, обчислювали площу під кривою глюкози та індекси інсуліночутливості МкАулей, Матсуда та Де Фронзо. Креатинін визначали ензиматичним методом, швидкість клубочкової фільтрації (ШКФ) за MDRD. Результати опрацьовано статистично з логістично-регресивним аналізом. Результати. Частота КРМс за зниженням ШКФ <90 серед 395 пацієнтів становила 46,67–56,72 %, не залежала від наявності чи відсутності МАСХП та її стадії. Кардіоренальна взаємодія проявлялись тим, що по мірі зростання креатиніну та зменшення ШКФ прогресували артеріальна гіпертензія, гіпертрофія та дилатація шлуночків, систолічна дисфункція. Ренальнометаболічна складова характеризувалась нижчими значеннями глюкози у всіх вимірах перорального глюкозотолерантного тесту по мірі зменшення ШКФ і зміною секреції інсуліну та інсуліночутливості тканин за індексами. Висновок. Кардіоренальний метаболічний синдром у пацієнтів з супутньою МАСХП характеризувався структурними змінами серця і зміною секреції інсуліну та інсуліночутливості тканин по мірі зменшення швидкості клубочкової фільтрації.
МІКРОБІОМ ШКІРИ НИЖНІХ КІНЦІВОК І ДІАБЕТИЧНА ВИРАЗКА СТОПИ: ПОГЛЯД НА ПРОБЛЕМУ
РЕЗЮМЕ. Діабетична виразка стопи (ДВС) – одне з найбільш небезпечних та травматичних ускладнень цукрового діабету (ЦД). В дослідженні, проведеному в США, ризик госпіталізації та ампутації нижніх кінцівок серед хворих на діабет був втричі вищий серед тих, хто мав інфекцію стопи. Дослідники вважають, що вирішальний вплив на інфікування виразкової поверхні при ЦД має структура мікробіому. Мета – проаналізувати закордонні та вітчизняні публікації у базах даних PubMed, Scopus і Web of Science, що присвячені дослідженням різними методами шкірного мікробіому нижніх кінцівок та його ролі у розвитку ДВС. Матеріал і методи. Проведено аналіз літературних джерел з баз даних PubMed, Scopus та Web of Science. Результати. Структура мікробіому шкіри нижніх кінцівок має вирішальний вплив на інфікування виразкової поверхні. Провідними родами мікроорганізмів, які найчастіше виявляються, є Staphylococcus spp., Pseudomonas spp., Corynebacterium spp., Escherichia coli. Молекулярні методи, засновані на ампліфікації гена 16S рРНК, показують, що Staphylococcus spp. становить 70 % нормального мікробіому шкіри підошвової зони стопи (переважно коагулазонегативні стафілококи). Проте, у пацієнтів з ДВС їхня частка на неушкодженій шкірі знижується до 7 %, що може свідчити про втрату цих захисних бактерій або їх заміну іншими видами, зокрема S. aureus, який є передвісником клінічно вираженої інфекції. Вірулентність умовно-патогенних представників шкірної мікробіоти, таких як S. aureus, P. aeruginosa, E. coli, зростає завдяки формуванню біоплівок, що дозволяє їм уникати імунної відповіді макроорганізму та підвищує їхню стійкість до антимікробних засобів. Висновки. ДВС є небезпечним ускладненням ЦД. Її розвиток тісно пов'язаний зі станом мікробіому шкіри нижніх кінцівок. Мікроорганізми нормофлори можуть ставати патогенними під впливом таких факторів ЦД, як рівень глікемії, нейро- та ангіопатія, а також тривалість і компенсованість захворювання. Формування біоплівок значно підвищує вірулентність умовно-патогенних бактерій (S. aureus, P. aeruginosa, E. сoli). ПЛР визнана найінформативнішим методом дослідження мікробіому за умови коректного збору та доставки матеріалу.
КЛІНІЧНІ ПРОЯВИ МАЛЬФОРМАЦІЙ ЗОН РОСТУ ПРИ ХВОРОБІ БЛАУНТА ТА СИНДРОМІ КЕЙТА
РЕЗЮМЕ. Дитяча ортопедія має свої наукові та практичні особливості. Збільшення кількості ортопедичної патології несе великі збитки суспільству. Аналіз даних літератури та наших спостережень показав, що багато помилок і ускладнень обумовлені недостатньою обізнаністю практичних лікарів з особливостями росту та формоутворення кісток скелета дітей та ролі епіфізарної пластинки в процесі формування багатьох кісткових захворювань. Несвоєчасна діагностика, лікування та профілактика обумовлюють прогресування хвороби, знижують якість життя пацієнтів і вимагають довготривалого лікування у дорослому віці. Мета – на прикладі двох ортопедичних захворювань – хвороби Блаунта і синдрому Кейта – з якими найчастіше стикаються практичні лікарі, показати роль ЕП у розвитку цих недуг. Звернути увагу практичних лікарів на те, що найчастіше морфофункціональні зміни епіфізарної пластинки трапляються в колінному суглобі. Матеріал і методи. Вивчали амбулаторну та стаціонарну документацію дітей, які перебували на обстеженні та лікуванні в Тернопільській обласній дитячій клінічній лікарні. Отримані дані порівнювали з результатами обстежень, проведених іншими науковцями за останні десять років. Базовим методом обстеження кісток був рентгенологічний, для якого використовували стандартне обладнання. Морфометрія включала вимірювання довжини, периметра кінцівок, осі кінцівок при огляді спереду, збоку, ззаду. З метою кращого розуміння будови метафізів та епіфізів стегнової та великогомілкової кісток були виготовлені кісткові макропрепарати колінного суглоба. Зроблено фотографії метафізів, епіфізів та «фасеток» зон росту колінного суглоба. Результати. На підставі ретельного вивчення амбулаторної та стаціонарної документації було виявлено, що найчастішими ортопедичними захворюваннями, які обумовлені дисбалансом росту ЕП, були хвороба Блаунта і синдром Кейта. Слід зазначити, що ці хвороби найчастіше локалізувалися в анатомічній ділянці колінного суглоба. На виготовлених макропрепаратах дистального метафіза стегнової кістки та проксимального метафіза великогомілкової кістки чітко видно зони надзвичайно інтенсивного кровопостачання як епіфізів так і метафізів названих кісток. Остаточна причина ХБ не відома і підлягає подальшому вивченню. Синдром Кейта – спадкова недуга, що має домінатний тип успадкування. Висновки. Роль епіфізарної пластинки в процесі росту та формоутворення кісток домінуюча, особливо в тих топографо-анатомічних ділянках, які мають інтенсивне кровопостачання – колінний суглоб. Мережа кровопостачання трубчастих кісток найбільш виражена в дистальному метафізі стегнової кістки та проксимальному метафізі великогомілкової кісток. Домінуючими клінічними формами мальформацій ЕП є хвороба Блаунта і кісткові екзостози (синдром Кейта).
ФЛОАТ-ТЕРАПІЯ, ВІД РЕАЛЬНОСТІ ДО НЕВАГОМОСТІ. НОВІ ТЕХНОЛОГІЇ В РЕАБІЛІТАЦІЙНІЙ ПРАКТИЦІ В УКРАЇНІ
РЕЗЮМЕ. Мета – проаналізувати та рекомендувати можливості впровадження в медичних закладах нашої країни методики флоатингу для лікування різноманітних патологій та подальшої реабілітації військових і цивільного населення країни. Матеріал і методи. У роботі використано бібліосемантичний метод та методи контент- та структурно-логічного аналізу. Результати. Кожна людина протягом життя отримує стреси, багато з яких заганяє в підсвідомість, якщо не може або не хоче з ними впоратися. Від цього страждає не тільки психіка, а й тіло: утворюються різноманітні м’язові затиски, що виникають в місцях постійного спазмування. Доведено, що перебування пацієнта в епсомівському сольовому розчині розслабляє людський організм, полегшує перебіг багатьох соматичних захворювань. Висока концентрація солі дозволяє не занурюватися в розчин, а лежати на його поверхні не торкаючись дна, таке положення створює відчуття невагомості. Комфортна температура допомагає хворому уявити себе в повітрі або на відкритому просторі. Для розслаблення включається релаксаційна музика, яка з перших хвилин сеансу сприяє відключенню від проблем зовнішнього світу і зануренню в невагомість. У флоат-камері м’язи людини знаходяться в стані повної релаксації, а в кров надходять ендорфіни – гормони щастя. У зв’язку з цим різко знижується в організмі концентрація гормону стресу – кортизолу, що приводить до нормалізації фізичного і психічного стану постраждалих. У статті запропоновано використання методу флоатингу при різноманітних патологіях як у лікуванні, так і в реабілітації у клініках України. Висновки. 1. Флоатинг-терапія є адекватним методом допомоги людині, яка зазнала фізичної та психологічної травми. До переваг використання флоат-терапії можна віднести те, що вона «працює» на соматичному (під час сеансу флоатингу кров збагачується магнієм, тим самим відновлюючи енергетику організму) і на емоційному рівнях (глибока релаксація, поява здатності впоратися зі стресом, зменшення рівня тривожності). Флоатинг допомагає формуванню продуктивних життєвих стратегій, які сприяють особистісному розвитку людини в непростих сучасних умовах. Практичний досвід задіяння методів реабілітації, в тому числі флоатингу, заслуговує на ширше впровадження в клінічну практику наших медичних закладів та використання як один з інструментів відновлення здоров’я комбатантів та цивільних осіб, що постраждали в результаті воєнних дій на теренах України.
ОЦІНКА КЛІНІЧНИХ ПРОЯВІВ ТА ЛАБОРАТОРНИХ ПОКАЗНИКІВ СИНДРОМУ ЕНДОТОКСИКОЗУ ПРИ ХРОНІЧНІЙ СЕРЦЕВІЙ НЕДОСТАТНОСТІ
РЕЗЮМЕ. Хронічна серцева недостатність (ХСН) супроводжується розвитком синдрому ендогенної інтоксикації (ЕІ), що пов’язано з накопиченням токсичних метаболітів, активацією запальних процесів та посиленням оксидативного стресу. Метою нашого дослідження було встановити залежність тяжкості перебігу ХСН з діастолічною дисфункцією лівого шлуночка від вираженості ендогенної інтоксикації (ЕІ). Матеріал і методи. Обстежено 39 пацієнтів, поділених на три групи відповідно до стадії ХСН та 10 практично здорових осіб контролю. Методи включали аналіз скарг і клінічного стану, загальноклінічні та біохімічні дослідження крові, визначення інтегральних гематологічних індексів, рівнів середньомолекулярних сполук, циркулюючих імунних комплексів, прозапальних цитокінів та оцінку показників перекисного окиснення ліпідів і активності антиоксидантних ферментів. Результати. У клінічній картині відзначено наростання симптомів ЕІ зі збільшенням стадії ХСН. Лабораторні результати підтвердили активацію ЕІ. Інтегральні показники крові демонстрували достовірне зростання запальної активності та токсичного навантаження із прогресуванням ХСН. Виявлено підвищення рівня середньомолекулярних пептидів, імунних комплексів і прозапальних цитокінів. Вміст малонового діальдегіду збільшувався у 2,9–3,4 раза, тоді як активність супероксиддисмутази знижувалася майже на 40 %, що свідчить про посилення оксидативного стресу. Висновки. У хворих на ХСН виявлено прогресуючий синдром ЕІ, вираження якого зростає зі стадією захворювання. Маркери запалення та токсичного навантаження на організм, включно зі середньомолекулярними пептидами, імунними комплексами та прозапальними цитокінами, достовірно підвищуються при погіршенні стану пацієнтів. Зростання рівня МДА та зниження активності антиоксидантних ферментів свідчать про наростання оксидативного стресу й виснаження захисних механізмів організму.
КЛІНІКО-ЕПІДЕМІОЛОГІЧНА КАРТИНА КОМОРБІДНОГО ПЕРЕБІГУ ХРОНІЧНОГО САЛЬПІНГОООФОРИТУ ТА ЦУКРОВОГО ДІАБЕТУ 2-ГО ТИПУ У ЖІНОК З НЕПЛІДДЯМ
РЕЗЮМЕ. Метою роботи став аналіз клініко-епідеміологічних даних при коморбідному перебігу хронічного сальпінгооофориту та цукрового діабету 2-го типу у жінок з непліддям. Матеріал і методи. У дослідженні було проведено аналіз медичної документації та обстеження 53 безплідних жінок репродуктивного віку, хворих на хронічний сальпінгооофорит (n=24), цукровий діабет 2-го типу (n=11) та їх поєднання (n=18), що перебували на стаціонарному лікуванні в КНП «Тернопільська комунальна міська лікарня № 2». Результати. Встановлено, що пацієнтки з ХрСО вірогідно молодші за жінок з ЦД2 (на 38,96 %) і за жінок з ХрСО+ЦД2(на 35,51 %). У групі ХрСО тривалість безпліддя була значно меншою. Також, на відміну від інших груп, де спостерігалося виключно первинне безпліддя, у пацієнток з ХрСО відзначався паритетний розподіл між первинним та вторинним безпліддям. Основним етіологічним фактором ХрСО виступав трубно-перитонеальний (70,83 %), у той час як у жінок з ЦД2 та ХрСО+ЦД2 домінував поєднаний синдром (синдром полікістозних яєчників, чоловічий та трубно-перитонеальний фактори), що був виявлений у 81,82 % та 94,44 % випадків відповідно. У пацієнток з ЦД2 та ХрСО+ЦД2 частіше діагностувалися захворювання сечовидільної системи, зокрема цистит (63,64 % та 83,3 % відповідно) та кольпіт. В інфекційному профілі піхви у цих груп переважала Ureaplasma urealyticum, parvum, натомість, у групі ХрСО найпоширенішими були Candida albicans та Esherichia coli. У структурі гінекологічної патології при ХрСО домінували ектопії шийки матки та фолікулярні кісти, при ЦД2 – гіперплазії ендометрія та інфекції, що передаються статевим шляхом (ІПСШ), при ХрСО+ЦД2 – ІПСШ та ектопії шийки матки. Щодо клінічних проявів, для всіх груп характерним був безсимптомний перебіг у 33–45 % випадків та порушення менструального циклу (88–100 %). Однак, у пацієнток з ЦД2 та ХрСО+ЦД2 частіше спостерігалися хронічний тазовий біль, порушення статевої функції та вагінальні виділення. Висновки. Результати дослідження підкреслюють суттєві відмінності у клінічних, анамнестичних та етіологічних характеристиках коморбідного перебігу ХрСО та ЦД2 у безплідних жінок репродуктивного віку стосовно хворих з монопатологіями.
МОРФОМЕТРИЧНА ОЦІНКА ОСОБЛИВОСТЕЙ РЕМОДЕЛЮВАННЯ АРТЕРІАЛЬНИХ СУДИН ГЕМОМІКРОЦИРКУЛЯТОРНОГО РУСЛА ЩИТОПОДІБНОЇ ЗАЛОЗИ ПРИ ПОСТРЕЗЕКЦІЙНІЙ ПОРТАЛЬНІЙ ГІПЕРТЕНЗІЇ
РЕЗЮМЕ. Судини гемомікроциркуляторного русла повноцінно забезпечують трофіку органів і систем організму на рівні капілярно-тканинних відношень та першими реагують на різні функціональні та патологічні стани. В той же час кількісні структурні зміни артеріальних та обмінних мікросудин щитоподібної залози в умовах тривалої пострезекційної портальної гіпертензії вивчені не достатньо. Мета – вивчити кількісні морфологічні зміни артеріальних судин гемомікроциркуляторного русла щитоподібної залози білих щурів при пострезекційній портальній гіпертензії. Матеріал і методи. Морфологічно вивчено артеріальні судини гемомікроциркуляторного русла щитоподібної залози 60 білих шурів-самців, які були розділені на три групи. Перша група – 15 інтактних тварин, друга – 30 білих щурів-самців з пострезекційною портальною гіпертензією, третя – 15 тварин з пострезекційною портальною гіпертензією, ускладненою поліорганною недостатністю. Евтаназію тварин виконували за допомогою кровопускання умовах тіопенталового наркозу. З щитоподібної залози виготовляли мікропрепарати та напівтонкі зрізи, на яких визначали площу, просвіту, інтими, стінки артеріол, передкапілярних артеріол, індекси артеріол та передкапілярних артеріол. Кількісні показники обробляли статистично. Результати. Встановлено, що післярезекційна портальна гіпертензія супроводжувалася вираженим ремоделюванням артеріальних судин гемомікроциркуляторного русла щитоподібної залози. Виявлено, що при пострезекційній портальній гіпертензії площа просвіту артеріол зменшилася на 57,9 %, передкапілярних артеріол – на 46,4 %, в умовах поєднання післярезекційної портальної гіпертензії з поліорганною недостатністю наведені морфометричні параметри виявилися відповідно зміненими на 61,3 % та 52,2 % (р<0,001). Висновки. Проведені дослідження та отримані результати свідчать, що резекція лівої та правої бокових часток печінки ускладнюється післяопераційною портальною гіпертензією, яка призводить до вираженого ремоделювання артеріальних судин гемомікроциркуляторного русла щитоподібної залози, яке характеризується потовщенням їх стінки, звуженням просвіту, зменшенням артеріальної крові в системі гемомікроциркуляції, гіпоксією, дистрофією, некробіозом, апоптозом ендотеліоцитів, тироцитів, стромальних компонентів, осередками інфільтрації та розростанням сполучної тканини. Переважали встановлені структурні зміни у щитоподібній залозі білих щурів при поєднанні післярезекційної портальної гіпертензії з поліорганною недостатністю.
МОДЕЛЬ ПРОГНОЗУВАННЯ РОЗВИТКУ ЛАЙМ-АРТРИТУ В ПАЦІЄНТІВ ІЗ МІРУЮЧОЮ ЕРИТЕМОЮ
РЕЗЮМЕ. Мета роботи – запропонувати модель прогнозування розвитку Лайм-артриту (МПРЛА) у пацієнтів із міруючою еритемою за наявності у них певних предикторів. Матеріал і методи. Обстежено 51 хворого на МЕ. Чоловіків було менше, ніж жінок – 31,4 % проти 68,6 %, р<0,05. Пацієнти були віком від 18 до 66 років. Лайм-бореліоз (ЛБ) діагностували на підставі характерних клінічних та епідеміологічних даних, згідно з рекомендаціями чинного Стандарту медичної допомоги «Хвороба Лайма». Для виявлення специфічних IgM і/чи IgG до B. burgdorferi s. l. у сироватці крові використали двоетапний метод (ІФА та імуноблот). Отримані результати аналізували відповідно до рекомендацій виробника тест-систем. Обрахунки отриманих результатів здійснювали за допомогою параметричних та непараметричних методів статистики з обчисленням критеріїв Стьюдента, Пірсона за допомогою комп’ютерних програм «Microsoft Office Excel» і «STATISTICA». Регресійну МПРЛА будували із використанням встановлених факторів-предикторів розвитку Лайм-артриту. Результати. Для побудови моделі прогнозування ймовірності розвитку Лайм-артриту у хворих на МЕ використали такі дані: вік пацієнтів – Х2; локалізація укусів кліщів – Х5; наявність сироваткових антитіл класу М до нативного флагеліну р41 – Х8, високоочищених рекомбінантних високоспецифічних димерних OspC (p25) Bb і Bsp – відповідно Х11 і Х13. Багатофакторну регресійну модель побудували з урахуванням 5-ти зазначених вище достовірних факторів, які найвагоміше впливають на МПРЛА в пацієнтів із МЕ. Достовірність отриманих результатів оцінювали за допомогою рангового однофакторного аналізу Краскела – Уолліса. Для перевірки оцінки прийнятності моделі провели аналіз ANOVA. Показник p-value менше 0,05 вважали статистично значущим. На основі отриманих результатів побудували математичну модель прогнозування розвитку Лайм-артриту в пацієнтів із МЕ. Висновки. Вперше запропоновано в пацієнтів із міруючою еритемою модель прогнозування розвитку Лайм-артриту в майбутньому. У хворих на мігруючу еритему достовірно встановлено такі предиктори ризику розвитку Лайм-артриту: вік пацієнта, локалізація укусів кліщів, наявність сироваткових антитіл класу М до трьох антигенів борелій – флагеліну р41, високоочищених рекомбінантних високоспецифічних димерних OspC (p25) B. burgdоrferi та B. spelmanii. Пацієнтам із мігруючою еритемою доцільно проводити двоетапну серологічну діагностику ЛБ для визначення факторів ймовірного прогресування ЛБ з розвитком ураження суглобів у майбутньому.
ВИЯВЛЕННЯ МАРКЕРІВ ЛАЙМ-БОРЕЛІОЗУ ТА ЕПШТЕЙНА-БАРР ВІРУСНОЇ ІНФЕКЦІЇ В ПАЦІЄНТІВ ІЗ ЛОКАЛІЗОВАНОЮ СКЛЕРОДЕРМІЄЮ
РЕЗЮМЕ. Остаточна причина, яка ініціює виникнення локалізованої склеродермії, досі невідома. Ряд науковців виділяють такі провокувальні фактори як ліки/травми або віруси кору, вітрянки, Епштейна-Барр, гепатитів В і С та бактерії роду Borrelia burgdorferi, які мають певне значення в розвитку і прогресуванні локалізованої склеродермії. Мета роботи – встановити частоту виявлення специфічних антитіл IgM і/чи IgG до збудників Лайм-бореліозу та хронічної Епштейна-Барр вірусної інфекції (ХЕБВІ) у пацієнтів із локалізованою склеродермією. Матеріал і методи. У дослідження включено 28 пацієнтів із локалізованою склеродермією (морфеа), які протягом 2022–2024 рр. лікувалися амбулаторно та стаціонарно на базі КУТОР «Тернопільський обласний клінічний шкірно-венерологічний диспансер». Обстежені мали вік від 24 до 68 років. Чоловіків було 32,1 %, жінок – 67,9 %. Діагноз локалізованої склеродермії встановлювали на підставі характерних клінічних проявів недуги і формулювали згідно з класифікацією МКХ-10. Усіх пацієнтів обстежували лабораторно на наявність специфічних антитіл IgM і/чи IgG до борелій комплексу B. burgdorferi sensu lato (s. l.). Дослідження проводили у два етапи (ELISA та імуноблот), використавши тест-системи EUROLINE Borrelia RN-AT компанії Euroimmun AG (Німеччина). Отримані результати аналізували відповідно до рекомендацій виробника. Серологічну діагностику ЕБВІ здійснювали за допомогою мультиплексної реакції непрямої імунофлуоресценції (РНІФ) із використанням технології БІОЧИП. Застосовували тест-систему «BIOCHIP Sequence EBV (with avidity determination)» (EUROIMMUN, Німеччина), яка містить капсидний антиген і його білки gp125 і р19, ядерний та ранній антигени EBV. ДНК ВЕБ визначали в плазмі крові та слині пацієнтів за допомогою ПЛР у режимі реального часу, використавши набір «Biocore® EBV» компанії «Біокор Текнолоджі», Україна. На активну фазу ХЕБВІ вказувала наявність ДНК ВЕБ у крові та/чи слині в кількості 103–107 копій/мл. Результати. Специфічні антитіла IgM і/чи IgG до B. burgdorferi s. l. діагностували у сироватці крові 35,7 % пацієнтів із локалізованою склеродермією, застосувавши двоетапну серологічну діагностику Лайм-бореліозу (ELISA та імуноблот). Метод мультиплексної непрямої імунофлуоресценції з використанням технології БІОЧИП дозволив діагностувати хронічну ЕБВІ в усіх обстежених пацієнтів із локалізованою склеродермією. За допомогою ПЛР у реальному часі ДНК вірусу Епштейна-Барр верифікували у слині та/або крові 42,8 % хворих із локалізованою склеродермією та хронічною Епштейна-Барр вірусною інфекцією. Висновки. Позитивні результати діагностики специфічних антитіла IgM і/чи IgG до B. burgdorferi s. l. та ДНК вірусу Епштейна-Барр у слині та/або крові хворих із локалізованою склеродермією дозволило встановити одночасну причетність борелій комплексу B. burgdorferi s. l. та вірусу Епштейна-Барр до розвитку локалізованої склеродермії. Дане дослідження у мешканців Тернопільської області проведено вперше.
СУЧАСНІ ПІДХОДИ ДО БІОРЕГЕНЕРАЦІЇ ШКІРИ: КЛІНІЧНА ЕФЕКТИВНІСТЬ ЕКЗОСОМАЛЬНОЇ ТЕРАПІЇ
РЕЗЮМЕ. Екзосоми – це позаклітинні наноструктури, які виділяються різними типами клітин і відіграють ключову роль у міжклітинній комунікації та підтриманні гомеостазу тканин. Завдяки здатності транспортувати біоактивні молекули – мікроРНК, білки, ліпіди, фрагменти ДНК та метаболіти – екзосоми є важливими регуляторами клітинного мікрооточення, ангіогенезу, проліферації та репарації. Особливу увагу привертають екзосоми, отримані з мезенхімальних стовбурових клітин (Hanheal, PlatinumMed), які мають унікальний біомолекулярний профіль та демонструють високий потенціал у регенеративній медицині. У дерматології екзосоми сприяють активації дермальних фібробластів, кератиноцитів і меланоцитів, посилюють синтез компонентів позаклітинного матриксу, стимулюють ремоделювання дерми, покращують бар’єрну функцію шкіри й зменшують прояви фото- та хроностаріння. Завдяки цим властивостям вони розглядаються як перспективний біологічний інструмент для розробки персоналізованих регенеративних протоколів у дерматології та естетичній медицині. Мета дослідження – оцінити клінічну ефективність екзосом Hanheal та їх поєднання з полінуклеотидами (ПДРН) у покращенні стану шкіри з використанням апаратних та суб’єктивних методик оцінки. Матеріал і методи. У дослідженні взяли участь 63 пацієнти віком 30–60 років. Пацієнтів поділили на дві групи: 31 особа отримувала екзосомальну терапію Hanheal, 32 – комбінований протокол екзосоми + ПДРН. Оцінювання проводили за об’єктивними параметрами (ультразвукове дослідження шкіри, вимірювання шкірної складки, ротаційно-компресійний тест) та суб’єктивними шкалами (Лайкерта, GAIS, дерматологічний індекс якості життя – DLQI). Результати. У пацієнтів обох груп спостерігалося достовірне покращення морфофункціонального стану шкіри (p<0,001), зменшення значень DLQI та підвищення оцінок за шкалами Лайкерта та GAIS. Ультразвукове дослідження засвідчило стимуляцію неоколагенезу та виражене ремоделювання дерми. Отримані результати підтверджують як об’єктивне покращення стану шкіри, так і позитивний вплив процедур на психоемоційний стан пацієнтів, що є важливим критерієм якості життя. Висновки. Екзосомальна терапія Hanheal, як у монотерапевтичному варіанті, так і в поєднанні з ПДРН, забезпечує виражений ефект біорегенерації, підвищення еластичності, щільності та тургору шкіри. Результати дослідження свідчать про доцільність широкого впровадження цієї методики у практику лікарів-косметологів, дерматологів і фахівців із регенеративної медицини. Екзосоми можна вважати ключовою ланкою у формуванні сучасних персоналізованих підходів до відновлення, омолодження та підтримання функціональної цілісності шкіри.
МОРФОМЕТРИЧНЕ ОБҐРУНТУВАННЯ ЗМІН МІКРОГЕМОЦИРКУЛЯТОРНОГО РУСЛА ПІДНИЖНЬОЩЕЛЕПНОЇ ЗАЛОЗИ З ВІКОМ ТА ПРИ ПОСТРЕЗЕКЦІЙНІЙ ЛЕГЕНЕВІЙ ГІПЕРТЕНЗІЇ. ЕКСПЕРИМЕНТАЛЬНЕ ДОСЛІДЖЕННЯ
РЕЗЮМЕ. У літературі описано велику кількість етіологічних факторів розвитку запальних захворювань слинних залоз та їх дисфункцій запального і не запального похоження. Серед основних проблем виникнення даних патологій є гіпофункція піднижньощелепної залози, яка проявляється найчастіше при сіалоаденозах та сіалоаденітах у вигляді гіпосалівації та ксеростомії. За останні десятиліття спостерігається різке збільшення кількості хронічних респіраторних захворювань легень, які призводять до розвитку легеневого серця. Важливою і актуальною проблемою є вивчення прямих і зворотних впливів органів один на одного та принципів їх кореляцій. Прогресивний розвиток діагностичних методик спонукає сучасних клініцистів розглядати зниження функцій слинних залоз не як окремий симптом захворювань цих органів, а як прояв різноманітної соматичної патології, та все частіше цікавитися ремоделюванням судинного русла органів для детального вивчення змін їх структури та функції в різних фізіологічних та патологічних умовах. Метою даної роботи стало дослідження та висвітлення морфометричних змін мікрогемоциркуляторного русла піднижньощелепної залози з віком та при пострезекційній легеневій гіпертензії. Матеріал і методи. Комплексом гістологічних та морфометричних методів досліджені гемомікроциркуляторні судини піднижньощелепної залози 26 свиней-самців в’єтнамської породи. Результати. З віком виникає структурна перебудова судин мікрогемоциркуляторного русла – звужуються просвіти артеріол на 4,0 %, прекапілярних артеріол – на 3,9 %, гемокапілярів – на 3,3 %, розширюються посткапілярні венули – на 3,3 %, венули – на 4,2 %. При цьому виявлено, що щільність мікросудин гемомікроциркуляторного русла на одиниці площі досліджуваного органа з віком майже не змінювалася, що дозволяє підтримувати відповідний тканинний гомеостаз. Висновки. Змодельована патологія призводить до вираженого ремоделювання структур піднижньощелепної залози та її судинного русла, які характеризуються звуженням приносної (артеріоли, прекапілярні артеріоли), обмінної (гемокапіляри) та розширенням його венозної (посткапілярні венули і венули) частин. Найвираженіший ступінь ремоделювання мікросудин досліджуваного органа виявлений у 6,5–7 місячних дослідних тварин при компенсації легеневого серця.
ПОЛІМОРФІЗМ ГЕНІВ ФОЛАТНОГО ЦИКЛУ ТА ГІПЕРГОМОЦИСТЕЇНЕМІЯ У ХВОРИХ НА МЕТАБОЛІЧНО-АСОЦІЙОВАНУ ЖИРОВУ ХВОРОБУ ПЕЧІНКИ
РЕЗЮМЕ. Генетичні варіації в генах, що кодують ферменти фолатного циклу, є однією з головних причин порушення метаболізму гомоцистеїну та схильності до гіпергомоцистеїнемії (ГГЦ). Мета – визначити особливості поліморфізму генів фолатного циклу у хворих з метаболічно-асоційованою жировою хворобою печінки (МАЖХП) та його вплив на ГГЦ у даних пацієнтів. Матеріал і методи. Обстежено 123 хворих з МАЖХП та інсулінорезистентністю (ІР). Пацієнтів поділено на дві групи залежно від супутніх захворювань. В І групу ввійшли хворі з МАЖХП та ураженням серцево-судинної системи (ССС) – n=63, а ІІ групу склали 60 пацієнтів із МАЖХП та ураженням верхніх відділів шлунково-кишкового тракту (ВВ ШКТ). Проведено визначення рівня вітамінів групи В (В1, В3, В6, В9, В12), метіоніну, гомоцистеїну у сироватці крові, а також оцінено поліморфізм генів фолатного циклу. Результати. У хворих з МАЖХП встановлено дефіцит вітамінів групи В у сироватці крові на фоні ГГЦ та зменшення рівня метіоніну. В І групі рівень вітаміну В1 знизився в 2,8 раза (p<0,001), тоді як у пацієнтів ІІ групи – лише в 2,0 рази (p<0,01); показник вітаміну В3 знизився у пацієнтів І групи в 2,5 раза (p<0,001), тоді як в обстежених ІІ групи – в 2,2 раза (p<0,01). Така ж тенденція виявлена і при оцінці рівнів вітамінів В9 та В12 у обстежених хворих (максимально виражене зменшення у хворих І групи). У переважної більшості обстежених обох груп виявлена значна кількість осіб з низькофункціональними алелями в одному, декількох або усіх генах MTHFR, МТRR та MTR. Висновки. У хворих з МАЖХП та ІР при поєднанні із ураженням ССС та ВВ ШКТ встановлено дефіцит вітамінів групи В, зниження рівня метіоніну, що супроводжується збільшенням показника гомоцистеїну у сироватці крові в даних пацієнтів. У хворих на МАЖХП та ІР при поєднанні із ураженням ССС виявлено генотип низькофункціональних алелів (С/Т + Т/Т) гена MTHFR-5,10 метилентетрагідрофолатредуктази (у 77,7 % випадків – p<0,05) та генотип (А/С + С/С) гена MTHFR-5,10 метилентетрагідрофолатредуктази (у 84,1 % обстежених – p<0,05), тоді як у хворих з поєднанням МАЖХП та ураження ВВ ШКТ достовірно частіше визначено генотип низькофункціональних алелів (А/G + G/G) гена MTR-В12-залежної метіонінсинтази (у 81,7 % хворих – p<0,01).
КЛІНІКО-ПАРАКЛІНІЧНІ ОСОБЛИВОСТІ КОРТИКО-БАЗАЛЬНОЇ ДЕГЕНЕРАЦІЇ
РЕЗЮМЕ. Кортико-базальна дегенерація (КДБ) – рідкісне нейродегенеративне захворювання. Провідним синдромом при ній є асиметрична ригідність та акінезія, тому диференційний діагноз з хворобою Паркінсона (ХП), особливо на ранніх стадіях захворювання, є складним. Мета дослідження – оцінити клініко-параклінічні особливості КБС, як одного з найчастіших фенотипів КБД, для покращання диференційної діагностики з хворобою Паркінсона. Матеріал і методи. Обстежено 6 хворих з діагнозом КБС віком від 52 до 64 років. Усім хворим проведено клініко-неврологічне та нейропсихологічне обстеження: дослідження когнітивних функцій (МоСА-тест, батарея лобних тестів (FAB)) визначення рівня тривожності та депресії (шкала HADS); визначення нейровізуальних характеристик за допомогою МРТ головного мозку. Результати. Початкові прояви захворювання були наступними: однобічна ригідність і олігобрадикінезія, симптом “відчуженої руки”, дистонія, міоклонус, порушення ходи, апраксія кінцівки, статико-кінетичний тремор, проблеми з мовою. Через 3–4 роки після перших ознак хвороби у всіх хворих розвивався асиметричний акінетико-ригідний паркінсонізм. Найпоширенішими проявами ставали олігобрадикінезія – у 83,3 %, синдром «відчуженої кінцівки» – у 66,7 %, ідеомоторна апраксія – у 66,7 %, постуральна нестабільність – у 50,0 %, однобічна дистонія кінцівки – у 50,0 % пацієнтів. Когнітивні порушення сягали рівня деменції за даними нейропсихологічних шкал. Середній бал за шкалою MOCA склав (18,2±0,4) балів, а за шкалою FAB – (10,1±0,3) балів. МРТ головного мозку не виявляла специфічних змін на ранніх стадіях захворювання у 66,7 % хворих. На пізніших стадіях на МРТ спостерігали помірну асиметричну атрофію в тім’яній ділянці чи в задній лобній та тім’яній ділянках, зниження сигналу від базальних ядер та розширення бокових шлуночків у лобно-тім’яних ділянках. Висновки. Найбільш значимими диференційними клініко-параклінічними ознаками КБС від ХП є: леводопорезистентність, синдром «відчуженої руки», дистонія та міоклонус кінцівки, апраксія, наявність розладів складних видів чутливості, атрофія лобно-тім’яних ділянок. Труднощі у встановленні діагнозу КДБ на ранніх стадіях найчастіше зумовлені: моносимптомністю на початку захворювання, недооцінкою інших неврологічних симптомів, гіпердіагностикою судинного паркінсонізму, відсутністю типових атрофічних змін при нейровізуалізації.
ПАТОГЕНЕЗ ТА СУЧАСНІ НАПРЯМКИ ЛІКУВАННЯ ХІМІЧНИХ ОПІКІВ РОГІВКИ
РЕЗЮМЕ. Висока частота хімічних опіків рогівки та втрата внаслідок них зору обґрунтовують необхідність удосконалення підходів до лікування. Мета – аналіз основних патогенетичних механізмів та динаміки виникнення морфофункціональних змін у тканинах ока при його ушкодженні лугом та визначення перспективних напрямків активації процесів регенерації (саногенезу) опечених тканин ока. Матеріал і методи. Аналіз наукової літератури за тематикою хімічних опіків ока, морфо-гістологічні дослідження рогівки в різні періоди опікової хвороби, а також визначення параметрів окремих біохімічних показників (перекисного окиснення ліпідів, неспецифічного та імунного запального процесу, цитокінового статусу). Модель опіку рогівки лугом відтворювали на очах кроля (n=12). Забір матеріалу для проведення біохімічних і патоморфологічних досліджень брали через 1, 7, 14 і 21 добу після нанесення опікової травми, виходячи із стадійності перебігу опікового процесу в рогівці. Результати. Опік рогівки лугом призводить до достовірного зростання активних форм кисню та ТБК-активних продуктів на початкових стадіях опікової хвороби (некрозу і виразкування рогівки) та поступового зниження їх концентрації в терміни до 21 доби (стадія регенерації) і є тригером для значного підвищення активності ферментної і неферментної ланок антиоксидного захисту, але фазність змін у цих системах не збігається, що поглиблює тяжкість перебігу патологічного процесу, знижує регенерацію рогівки, сприяє розвитку деструктивних змін. У цей же період спостерігалася виражена постадійна активність запального процесу, клітинної та гуморальної ланок імунітету та прозапальних цитокінів (TNF-α, IL-1β), що асоціювалося з несприятливим перебігом опікового процесу. Морфо-гістологічні зміни в гострому періоді опіку рогівки лугом свідчили про розвиток клінічних ознак реактивного запалення з дистрофічно-некротичними змінами рогівки (помутніння, виразкування), а також з початковими проявами неоваскуляризації, які наростають протягом наступних трьох тижнів опікового процесу і стають причиною втрати її прозорості. Висновок. Аналітичний огляд літератури з проблеми хімічного опіку рогівки лугом свідчить про його важливе медико-соціальне значення, а патогенез ураження тканинних структур ока складний і мультикомпонентний, що обґрунтовує комплексність і комбінацію різних методик лікування. За динамікою клініко-морфологічних, біохімічних та імунологічних змін хімічний опік рогівки лугом перебігає фазно, з високою активністю некродистрофічних і прозапальних процесів, які є не лише захисними реакціями і ланками саногенезу, але одночасно і тригерами процесів, які поглиблюють тяжкість перебігу опіку, активують репаративні процеси та стимулюють ангіогенез і неоваскуляризацію в рогівці, що призводить до втрати прозорості.
КЛІНІКО-НОЗОЛОГІЧНА ТА КЛІНІКО-ЕПІДЕМІОЛОГІЧНА ХАРАКТЕРИСТИКА ПОСТРАЖДАЛИХ З ТРАВМОЮ НИЖНІХ КІНЦІВОК І ЦУКРОВИМ ДІАБЕТОМ ПРИ ПОЛІТРАВМІ
РЕЗЮМЕ. Метою дослідження було визначення клініко-нозологічних та клініко-морфологічних характеристик постраждалих із травмою нижніх кінцівок і цукровим діабетом при політравмі. Матеріал і методи. Було використано ретроспективний аналіз медичних карт стаціонарних хворих КНП «ТОКЛ» ТОР з 2014 по 2016 роки та КНП «ТМКЛШД» ТМР з 2014 по 2024 роки. Результати. Домінуючі травми стегна у структурі політравми були зафіксовані у 24 хворих, що склало 38,7 % від досліджуваної вибірки; травми гомілки та стопи були зафіксовані у 29 хворих, що склало 46,8 %; травми колінного суглоба та надколінника зафіксовані у 6 випадках, що становило 9,7 %; у 3 пацієнтів зафіксовані пошкодження стегна, гомілки та стопи, що становило 4,8 %. Середній вік постраждалих був 41 рік. Розподіл за статтю виявився наступним – 53 чоловіки та 9 жінок. Розподіл за механізмом травми був наступний: 46 випадків ДТП, 12 випадків падіння з висоти (2 м і більше), 1 випадок побиття, 2 випадки падіння з велосипеда, 1 випадок падіння важкого предмета. Cередня тривалість перебування у стаціонарі склала 22 дні. Усі пацієнти мали пошкодження двох та більше анатомічних ділянок тіла. У 3 із них був попередньо встановлений діагноз цукрового діабету 2-го типу, 1 постраждалий мав попередньо встановлений діагноз порушення толерантності до глюкози, 21 пацієнт мав підвищений рівень глюкози під час поступлення (>6,1 ммоль/л) та 37 пацієнтів мали нормальний показник глікемії (<6,1 ммоль/л). Висновки. Серед постраждалих з політравмою переважали чоловіки середнього віку (85,5 %), домінуючими механізмами травми були ДТП (74,2 %) та падіння з висоти (19,4 %). Найчастішими травмами були переломи стегна та гомілки, які асоціюються з високоенергетичною травмою та підвищеним ризиком інфекційних ускладнень. Значна частка постраждалих (34 %) мала гіперглікемію при госпіталізації, що свідчить про можливо недіагностоване порушення вгулеводного обміну та підвищений ризик розвитку ускладнень.
ВПЛИВ СЕНСОМОТОРНОЇ ТЕРАПІЇ НА НЕЙРОПЛАСТИЧНІ ПРОЦЕСИ ПРИ РУХОВИХ РОЗЛАДАХ У ДІТЕЙ РАННЬОГО ВІКУ
РЕЗЮМЕ. Сенсомоторна терапія є одним із найперспективніших напрямів сучасної нейрореабілітації, вона сприяє активації механізмів нейропластичності та відновленню рухових функцій у дітей раннього віку з порушеннями розвитку. Мета роботи – загальний огляд доказів за останні 5 років щодо впливу сенсомоторної терапії (стимуляція, інтеграція, Virtual Reality – віртуальна реальність (VR), музика) на нейропластичні механізми у дітей раннього віку з руховими порушеннями. Матеріал і методи. Стратегія пошуку: Public/Publisher MEDLINE (база даних біомедичних публікацій від Національної медичної бібліотеки США) (PubMed), Scopus, Web of Science, MEDLINE, Google Scholar (2019–2025). Ключові слова, використані для пошуку: нейропластичність + сенсомоторна/сенсорна терапія + рухові розлади + діти раннього віку. Залучені дослідження: оригінальні клінічні, Randomized Controlled Trial (рандомізоване контрольоване дослідження) (RCT), когортні, нейровізуалізаційні (Functional Magnetic Resonance Imaging (функціональна магнітно-резонансна томографія) (fMRI), Transcranial Magnetic Stimulation (транскраніальна магнітна стимуляція) (TMS), Електроенцефалографія (EEG – Electroencephalography) (ЕЕГ). Відхилено оглядові статті, пошук за PRISMA (Preferred Reporting Items for Systematic Reviews and Meta-Analyses (рекомендований стандарт для проведення систематичних оглядів і мета-аналізів). Результати. Виявлено ~28 релевантних досліджень (2020–2025 роки). Сенсомоторні інтервенції (музика, VR, інтеграція) демонструють структурну (мієлінізація, синаптогенез) та функціональну нейропластичність у сенсомоторних кортикальних зонах. У дітей із церебральним паралічем (ЦП) змістовна рання терапія покращує контроль рухів, когнітивні компоненти, морфологію структур мозку. VR‑терапія особливо ефективна завдяки мотивації й репетиції завдань. Незважаючи на це, обмежений розмір вибірок, змішаний дизайн і короткий час спостереження обмежують силу висновків. Висновки. Сенсомоторні методи – перспективний напрям у ранній реабілітації при рухових порушеннях, що стимулюють нейропластичні зміни. Однак слід проводити велике рандомізоване контрольоване дослідження із довгостроковим нейровізуалізаційним спостереженням, уніфікованими протоколами, відповідною тривалістю та класифікацією дітей за стратегіями реабілітації.
СУЧАСНІ ПІДХОДИ ДО ФІЗИЧНОЇ ТЕРАПІЇ ПАЦІЄНТІВ ІЗ ПОЛІТРАВМОЮ
РЕЗЮМЕ. У статті розглядаються сучасні підходи до фізичної терапії пацієнтів із політравмою. Основну увагу приділено аналізу ефективності методів фізичної терапії, кінезіотерапії, механотерапії тощо. Описано фізіологічні механізми дії кожного методу, їхнє поєднання та вплив на відновлення функцій опорно-рухового апарату, м’язової сили, координації та витривалості. Розглянуто важливість індивідуального підходу до пацієнта з урахуванням тяжкості травм, загального стану та психологічних чинників. Застосування сучасних технологій у фізичній терапії дозволяє значно підвищити ефективність реабілітації, скоротити терміни відновлення та покращити якість життя пацієнтів. Мета дослідження – проаналізувати науково-доказову базу сучасних методів фізичної терапії та оцінити їх ефективність у комплексній реабілітації пацієнтів після перелому плечової кістки та множинних забоїв м’яких тканин верхніх кінцівок, спричинених мінно-вибуховою травмою, з урахуванням показників м’язової сили, координації та загального фізичного стану. Матеріал і методи. У процесі дослідження було проведено аналіз наукових джерел, що стосуються застосування сучасних методів фізичної терапії у реабілітації пацієнтів з політравмою. До опрацювання включено результати клінічних випробувань, систематичних оглядів, настанов з фізичної терапії та праці провідних фахівців у галузі реабілітації. Результати. Аналіз наукових джерел показав, що комплексна фізична терапія після переломів плечової кістки та множинних забоїв м’яких тканин верхніх кінцівок забезпечує прискорене відновлення функціональної рухливості та зменшення больового синдрому. Найвищу ефективність продемонстрували програми, що поєднували кінезіотерапію, ізометричні вправи, PNF-техніки та елементи механотерапії. Застосування електроміостимуляції та гідрокінезіотерапії сприяло покращенню м’язової сили та координації рухів у пацієнтів із мінно-вибуховими травмами. Виявлено, що ранній початок реабілітації та індивідуальний підхід позитивно впливають на відновлення побутової активності та загального фізичного стану. Загалом огляд підтвердив важливість мультидисциплінарного підходу та використання сучасних доказових методів фізичної терапії для підвищення ефективності відновлення після складних травм верхніх кінцівок. Висновок. Проведений огляд літератури засвідчив, що ефективна реабілітація пацієнтів після перелому плечової кістки та множинних забоїв м’яких тканин верхніх кінцівок унаслідок мінно-вибухової травми ґрунтується на поєднанні доказових методів фізичної терапії. Найбільш результативними є програми, які включають індивідуалізовану кінезіотерапію, ізометричні вправи, елементи PNF, механотерапію, електроміостимуляцію та водні процедури. Застосування цих методів сприяє покращенню м’язової сили, координації, зменшенню больового синдрому й підвищенню рівня функціональної незалежності пацієнтів.
ІНСТРУМЕНТИ ОЦІНКИ РОЗВИТКУ ТА ОЦІНЮВАННЯ РУХОВИХ ПОРУШЕНЬ У ДІТЕЙ РАННЬОГО ВІКУ
РЕЗЮМЕ. Руховий розвиток у дітей раннього віку є одним із ключових показників загального психофізичного становлення дитини. Виявлення відхилень у ранні періоди життя дозволяє своєчасно впровадити ефективні заходи раннього втручання та реабілітації. У зв’язку з цим особливої актуальності набуває застосування валідних і надійних інструментів оцінки розвитку та рухових функцій. Представлене резюме відображає основні положення оглядової статті, присвяченої сучасним підходам до оцінювання рухових порушень у дітей раннього віку. Мета роботи – аналіз сучасних інструментів оцінки психомоторного розвитку та виявлення ефективних підходів до оцінювання рухових порушень у дітей раннього віку. Особлива увага приділяється значенню раннього втручання, індивідуалізації реабілітаційних програм та впливу цих процесів на якість життя дітей із порушеннями руху. Матеріал і методи. Огляд базується на аналізі наукових джерел, опублікованих у міжнародних базах даних (PubMed, Scopus, Web of Science). У роботі використовувалися методи систематизації, порівняння та критичного аналізу літератури щодо скринінгових і діагностичних шкал, тестів та протоколів, які застосовуються в клінічній практиці для оцінки рухових функцій у дітей до трьох років. Також розглядалися національні та міжнародні рекомендації щодо побудови індивідуальних програм реабілітації. Результати. Результати аналізу свідчать про велику різноманітність інструментів оцінки розвитку – як загального (Bayley Scales, Denver Developmental Screening Test), так і специфічного (Alberta Infant Motor Scale, GMFM, Peabody Developmental Motor Scales). Обґрунтовано значення мультидисциплінарного підходу та необхідність регулярного моніторингу моторного розвитку для своєчасного коригування індивідуальних програм реабілітації. Встановлено, що рання оцінка є ключовим елементом у системі раннього втручання і тісно пов’язана з довгостроковими прогнозами щодо функціонального стану та якості життя дитини. Висновки. Інструменти оцінки розвитку є критично важливими для своєчасної діагностики рухових порушень у дітей раннього віку. Впровадження стандартизованих методик дозволяє не лише об’єктивізувати стан дитини, а й формувати індивідуальні реабілітаційні маршрути. В огляді підкреслюється необхідність поєднання клінічних шкал з функціональною та якісною оцінкою життя дитини для досягнення цілісного підходу в реабілітаційній практиці.
РОЛЬ КОЛІННИХ МОДУЛІВ У ВІДНОВЛЕННІ СИМЕТРІЇ ХОДИ У ПАЦІЄНТІВ ПІСЛЯ ТРАНСФЕМОРАЛЬНОЇ АМПУТАЦІЇ
РЕЗЮМЕ. Трансфеморальна ампутація (ТФА) є одним із найскладніших видів ампутацій, що призводить до значних біомеханічних і функціональних порушень, зокрема асиметрії ходи, болю в попереку, розвитку остеоартриту контрлатеральної кінцівки та підвищеного ризику падінь. Вибір протезного колінного модуля відіграє вирішальну роль у процесі реабілітації пацієнтів після ТФА, оскільки саме він визначає якість, безпеку та енергоефективність ходи. Сучасні мікропроцесорні колінні модулі (МКМ) є технологічним проривом у протезуванні, забезпечуючи автоматичне регулювання опору залежно від фази ходи, швидкості руху та умов поверхні, що сприяє відновленню більш природного патерну ходи. Мета – систематизувати, проаналізувати та критично оцінити наявні наукові дані щодо впливу різних типів протезних колінних модулів, зокрема мікропроцесорних, на відновлення симетрії ходи у пацієнтів після трансфеморальної ампутації. Матеріал і методи. Проведено аналітичний огляд літератури з використанням баз даних PubMed, Scopus, Web of Science та Google Scholar. Для пошуку застосовано ключові слова: prosthetic rehabilitation, gait after amputation, knee module, transfemoral amputation, gait biomechanics, prosthetic gait adaptation. Відібрано дослідження, які вивчали біомеханіку ходи, нейромоторну адаптацію, просторово-часові параметри тощо. Результати. Аналіз досліджень показав, що застосування МКМ, таких як C-Leg та Genium, сприяє підвищенню безпеки, стабільності та симетрії ходи. Ці модулі знижують енергетичні витрати, покращують контроль рухів, зменшують навантаження на здорову кінцівку та ймовірність падінь. Окрім біомеханічних переваг, використання МКМ позитивно впливає на психологічний стан, сприйняття образу тіла та якість життя пацієнтів. Водночас існує потреба у подальших дослідженнях, спрямованих на вивчення довгострокового впливу МКМ на рівень активності та участі в соціальному житті. Висновки. Мікропроцесорні колінні модулі є ефективним засобом для покращення симетрії ходи та функціональної незалежності у пацієнтів після трансфеморальної ампутації. Їх застосування сприяє зменшенню компенсаторних рухів, підвищенню стабільності та якості життя, що підтверджує доцільність широкого впровадження МКМ у клінічну практику протезування та реабілітації.
РОЛЬ ФІЗИЧНОЇ ТЕРАПІЇ У ВІДНОВЛЕННІ ФУНКЦІЇ НИЖНІХ КІНЦІВОК
РЕЗЮМЕ. Результати численних досліджень, опублікованих у міжнародних базах даних, зокрема PubMed, свідчать про зростаючу ефективність комплексних реабілітаційних програм, які інтегрують технологічні рішення в практику фізичної терапії. Однак наукова інформація щодо порівняльної результативності різних підходів залишається фрагментованою. Це обумовило необхідність систематизації сучасних даних і визначення ключових напрямів розвитку технологічно орієнтованої фізичної терапії. Мета дослідження – здійснити системний огляд і порівняльний аналіз наукових публікацій та літературних джерел із бази PubMed щодо ефективності комплексної фізичної терапії у відновленні пацієнтів після перенесених травм із використанням сучасних методів і технологій. Матеріал і методи. У процесі дослідження було використано метод аналізу наукової літератури для систематизації інформації щодо ролі фізичної терапії у відновленні функцій нижніх кінцівок. Дослідження базується на узагальненні даних, опублікованих у наукових джерелах. Результати. Системний аналіз 16 досліджень із бази PubMed підтвердив високу ефективність комплексної фізичної терапії у відновленні функцій нижніх кінцівок після травм, інсультів і хірургічних утручань. Найкращі результати спостерігалися при поєднанні традиційних фізичних вправ із сучасними технологіями – роботизованими системами, VR-тренуваннями та антигравітаційними біговими доріжками. Ранній початок реабілітації та індивідуальність дозування навантаження сприяли швидшому відновленню сили, координації й ходи. Технологічна підтримка забезпечувала точний біомеханічний контроль і підвищувала мотивацію пацієнтів. Загалом, комплексний і поетапний підхід довів свою перевагу над ізольованими методами лікування, формуючи основу сучасної ефективної фізичної реабілітації. Висновок. Комплексна фізична терапія є основою відновлення функцій нижніх кінцівок після травм, операцій та неврологічних порушень. Найефективнішими визнано програми, що поєднують активні вправи, баланс-тренування, силові навантаження й сучасні технології. Ранній початок і індивідуальний підбір навантажень сприяють швидшому відновленню рухів і зменшують ризик ускладнень.