Здобутки клінічної і експериментальної медицини
Науково-практичний журнал, присвячений питанням висвітлення механізмів функціонування здорового та хворого організму, молекулярної та клітинної фізіології та патології, моделювання патологічних процесів, морфології та патоморфології, клінічних та експериментальних аспектів діагностики та лікування, особливостей внутрішніх хвороб, проблем акушерства, гінекології, педіатрії, хірургічної патології, трансплантології, проблем неврології та психіатрії, екстремальних станів, екології, доклінічного дослідження лікарських субстанцій синтетичного та природного походження. ISSN 2415-8836 (Online), ISSN 1811-2471 (Print)
АНАЛІЗ АСОРТИМЕНТУ ДІЄТИЧНИХ ДОБАВОК ДЛЯ НОРМАЛІЗАЦІЇ ФУНКЦІЇ ЗОРУ
SUMMARY. Vision is essential for human activity, yet over 2.2 billion people worldwide face visual impairments, many of which are preventable. Digital screen exposure further exacerbates eye health issues. While treatment options exist, their cost makes prevention increasingly relevant. The use of plant-based dietary supplements offers a viable preventive strategy. Analyzing their assortment, composition, and dosage forms is key to improving quality control and guiding the development of effective products for visual function support. The aim – to investigate the pharmaceutical assortment of dietary supplements for the normalization of visual function. Material and Methods. The objects of the study were the directory of Compendium online and online resources such as Tabletki.ua and Apteki.ua. The study employed marketing analysis, graphical representation, logical generalization, and mathematical-statistical methods. Results. As of April 2025, the pharmaceutical assortment comprised 104 dietary supplements for the normalization of visual function. The analysis of the assortment revealed a predominance of domestically produced dietary supplements, accounting for 55.77 %. The leaders among them were Beauty and Health, LLC (10.34 %) and Elit-Pharm, LLC (8.61 %). Imported dietary supplements originated from 16 countries, with the highest shares coming from Germany and the United States (19.57 % each). The majority of dietary supplements had a multi-component composition (86.54 %). The most common dosage forms were capsules and tablets. Conclusions. The domestic pharmaceutical market of dietary supplements for the normalization of visual function has been analyzed. The results indicate a predominance of domestically produced products, a multi-component structure of the assortment, and a variety of dosage forms, highlighting the high potential for further research and development based on plant-derived raw materials.
Авторське право (c) 2025 Здобутки клінічної і експериментальної медицини
ОСОБЛИВОСТІ ПЕРЕБІГУ ЗАПАЛЬНОГО ПРОЦЕСУ В КРОЛІВ ІЗ МЕХАНІЧНОЮ НЕПРОНИКАЮЧОЮ ТРАВМОЮ РОГІВКИ ТА ЗА ЇЇ КОРЕКЦІЇ ІЗ ЗАСТОСУВАННЯМ СТОВБУРОВИХ КЛІТИН
резюме. Дослідження останніх років показали значну роль інфільтрації нейрофілів і активації процесів ліпідної пероксидації у патогенезі травми рогівки. Мета дослідження – оцінити динаміку оксигенозалежних процесів в організмі та НСТ-тесту як маркера запалення у кролів із рогівковою травмою та ефективність корекції за допомогою мезенхімальних стовбурових клітин. Матеріал і методи. Тваринам наносили епітеліальну насічку на верхню частину рогівки за допомогою трепана, після чого видаляли епітелій разом із переднім шаром строми рогівки. Анестезію здійснювали місцево за допомогою 0,5 % розчину алкаїну та 2 % розчину лідокаїну. Для корекції використовували препарат Корнерегель і мезенхімальні стовбурові клітини, отримані із пупкового канатика. У крові і гомогенаті рогівки визначали концентрацію початкових, проміжних і кінцевих продуктів ліпідної пероксидації – активних форм кисню (АФК), гідропероксидів ліпідів (ГПЛ), ТБК-активних продуктів, основ Шиффа (ШО). Активність запального процесу визначали за показниками тесту з нітросинім тетразолієм – НСТ-тесту. Розраховували також показник резерву (ПР) і коефіцієнт активації нейтрофілів (Какт). Результати. Механічна травма рогівки у кролів викликає швидку та інтенсивну місцеву запальну реакцію, що характеризується масивною інфільтрацією нейтрофілами, а також високим виробітком продуктів ліпопероксидації. Спостерігалось різке, однак нерівномірне зростання спонтанного та індукованого НСТ-тестів із одночасним зниженням ПР і Какт. Водночас фіксувалось зростання продуктів ліпідної пероксидації переважно у ранні терміни з подальшим частковим зниженням до 28-ої доби. Використання коригуючих чинників супроводжувалось менш виразним зростанням показників тесту з нітросинім тетразолієм, нормалізацією до кінця експерименту ПР і Какт, а також значно меншим зростанням рівня продуктів ліпідної пероксидації із нормалізацією до 28-ої доби. Більш ефективним було використання Корнерегелю та МСК. Висновок. За умов механічної травми рогівки уведення мезенхімальних стовбурових клітин ефективно модулює імунну відповідь в оці, знижує активність нейтрофілів і процесів ліпопероксидації, тим самим нормалізуючи рівень запальної активності.
ХІРУРГІЧНА ТАКТИКА ТА РЕЗУЛЬТАТИ ЛІКУВАННЯ НЕЙРОФІБРОМ ГОЛОВИ: КЛІНІЧНИЙ ДОСВІД
РЕЗЮМЕ. Мета роботи – підвищити ефективність хірургічного лікування пацієнтів із нейрофібромами голови шляхом систематизації клінічного досвіду лікування відповідних пацієнтів у контексті нейрофіброматозу 1-го типу (НФ1) з акцентом на вибір хірургічної тактики, методи реконструкції та використання інноваційних технологій, особливо щодо поєднання хірургічних і медикаментозних підходів для покращення функціональних та естетичних результатів. Матеріал і методи. Представлено актуальні досягнення та клінічний випадок нейрофіброми голови пацієнта, який проходив лікування у Valikhnovski Surgery Institute. Застосовано клінічне обстеження, візуалізаційні методи (магнітно-резонансну томографію, доплерографію), морфологічне підтвердження, інтраопераційний нейрофізіологічний моніторинг, хірургічні методи (резекцію, мікрохірургію, лазерну абляцію), реконструктивні техніки (тканинну експансію, вільні клапті), оцінку якості життя та статистичний аналіз результатів за критичного рівня р<0,05. Результати. Хірургічне втручання дало змогу досягти стійкого поліпшення. Основні ускладнення включали неврологічний дефіцит, рецидиви, ускладнення реконструкції (екструзію експандера, некроз клаптя). Інтеграція 3D-візуалізації, інгібіторів мітоген-активованої протеїнкінази (селуметинібу) і персоналізованого планування суттєво підвищує ефективність лікування. Представлений клінічний випадок демонструє успішне застосування комплексного підходу з радикальним видаленням пухлини, реконструкцією дефекту місцевими тканинами та тривалою ремісією без рецидиву. Висновки. Хірургічне лікування нейрофібром голови у пацієнтів з нейрофіброматозом 1-го типу є ефективним методом, який потребує індивідуалізованого підходу з урахуванням анатомічної локалізації та морфології пухлини. Реконструктивні втручання із застосуванням тканинної експансії та вільних клаптів дозволяють досягти високих функціональних та естетичних результатів навіть за великих дефектів. Інтеграція інтраопераційного нейромоніторингу, 3D-візуалізації та таргетної терапії підвищує безпеку хірургічних втручань і розширює показання до лікування складних форм нейрофібром. Перспективи подальших досліджень – проведення мультицентрових проспективних досліджень для стандартизації хірургічної тактики та реконструктивних алгоритмів у пацієнтів з черепно-лицевими нейрофібромами, а також вивчення довгострокової ефективності комбінованого лікування.
ОСОБЛИВОСТІ МОРФОЛОГІЧНИХ ЗМІН У СУДИНАХ ТА ТКАНИНАХ ЛЕГЕНЬ ЩУРІВ ПРИ РЕПЕРФУЗІЇ ТОНКОЇ КИШКИ ПІСЛЯ ПОПЕРЕДНЬОГО МОДЕЛЮВАННЯ ЇЇ ГОСТРОЇ НЕПРОХІДНОСТІ
РЕЗЮМЕ. Важливою проблемою при гострій кишковій непрохідності є поліорганна недостатність, в основі якої лежить феномен «подвійного удару», а саме через порушення ентерального та печінкового бар’єрів проявляється в ініціації легеневої дисфункції. Легені є органом-мішенню, в тому числі й із погляду механізмів бактеріальної транслокації. Мета – встановити особливості динаміки та послідовності морфологічних змін у судинах та паренхімі легень при відновленні прохідності тонкої кишки після попереднього моделювання гострої низької непрохідності. Матеріал і методи. Досліди проводили на 54 безпородних білих лабораторних самцях. Гостру низькокишкову непрохідність моделювали шляхом перев’язки тонкої кишки шовковою лігатурою на 5 см вище від місця її впадання у сліпу кишку. Відновлення прохідності травного тракту проводили через 48 годин після початку експерименту. Гістологічні зрізи фарбували гематоксиліном і еозином, за Вейгертом і Ван Гізон. Результати. У ході експерименту на щурах було встановлено, що легенева артерія при гострій кишковій непрохідності реагує на компенсаторне підвищення опору у вигляді підвищеного тонусу стінок зі звуженням просвіту, як відповідь на гіповолемію, що природно виникає в таких випадках. Бронхіальні артерії реагують збільшенням пропускної здатності, що також могло б мати компенсаторне значення, враховуючи функціональність цих судин. Відновлення прохідності травного каналу після попередньої 48-годинної оклюзії спочатку не призводить до покращення кровообігу в легенях і навіть відмічається поглиблення виявлених раніше розладів. Розширені бронхіальні артерії змінюють реакції на спазм, що може свідчити про схожі механізми впливу на судинну стінку легеневої та бронхіальної артерій. Причиною цього може бути гемодинамічний і кисневий подвійний удар в судинах тонкого кишечника. Зміни в кровоносних судинах легень мають вторинний характер, можливо під впливом гемодинамічних факторів, а також додаткових токсичних ефектів. Висновки. Гостра кишкова непрохідність призводить до перебудови кровоносного русла легень, характер і інтенсивність якої залежить від тривалості патологічного процесу і визначає ступінь перебудови легеневих судин, що проявляється у прогресивному зниженні їх пропускної спроможності у вигляді потовщення стінок і звуженні просвіту.
МОЛЕКУЛЯРНИЙ ВОДЕНЬ ЯК МОДУЛЯТОР ОКСИДАТИВНОГО СТРЕСУ ТА ЗАПАЛЕННЯ ПРИ ДОКСОРУБІЦИН-ІНДУКОВАНІЙ ТОКСИЧНОСТІ
РЕЗЮМЕ. Доксорубіцин – ефективний антрацикліновий антибіотик, який широко застосовують у онкологічній практиці, але його використання обмежується токсичними побічними ефектами, зокрема кардіотоксичністю, яку пов’язують з оксидативним стресом та ініціацією каскаду запалення. Молекулярний водень (H2) проявляє антиоксидантні та протизапальні властивості, здатний селективно нейтралізувати гідроксильні радикали і пероксинітрит. Мета дослідження – вивчити вплив води, збагаченої молекулярним воднем, на оксидативний стрес і запальні процеси при доксорубіцин-індукованій токсичності у щурів. Матеріал і методи. Експеримент проводили на статевозрілих щурах-самцях, рандомізованих на чотири групи: контрольна, доксорубіцин (DOX), доксорубіцин + вода з молекулярним воднем (DOX+H2-вода), вода з молекулярним воднем (H2-вода). Доксорубіцин вводили внутрішньоочеревинно 4-разово, кумулятивна доза 20 мг/кг. Тварин виводили з експерименту на 29 добу. Визначали рівні прозапальних цитокінів (TNF-α, IL-1β), маркери оксидативного стресу (МДА, 8-ізопростан, карбонільні групи), активність антиоксидантних ферментів (каталаза, супероксиддисмутаза) та вміст відновленого глутатіону. Результати. Доксорубіцин викликав значне підвищення рівня прозапальних цитокінів, посилення оксидативного стресу, інтенсифікацію пероксидного окиснення ліпідів та білків, про що свідчить підвищення рівня МДА, 8-ізопростану та протеїнових карбонільних груп. Про пригнічення антиоксидантного захисту клітин свідчить зниження активності каталази, супероксиддисмутази у тканинах міокарда і рівня відновленого глутатіону у сироватці крові. Вживання збагаченої молекулярним воднем води суттєво знижувало концентрацію прозапальних цитокінів на 33–35% та показники оксидативного стресу, покращувало антиоксидантний захист клітин. При цьому досліджувані показники не відрізнялися від контрольних тварин, при споживанні лише води з молекулярним воднем. Висновки. Молекулярний водень у вигляді збагаченої води ефективно зменшує прояви оксидативного стресу та запалення, викликані доксорубіцином, шляхом модуляції прооксидантно-антиоксидантного балансу та цитокінового статусу. Цей підхід є перспективним для адитивної терапії для зменшення проявів токсичності антрациклінових антибіотиків без зниження їх протипухлинної ефективності. Рекомендується подальше дослідження механізмів дії молекулярного водню в клінічних умовах.
АКАДЕМІЧНА УСПІШНІСТЬ СТУДЕНТІВ-МЕДИКІВ ТА ВПЛИВ ПАНДЕМІЇ COVID-19: ЩО Є ВИЗНАЧАЛЬНИМ?
РЕЗЮМЕ. Навчання студентів-медиків зазвичай пов’язане зі стресом, який є поширеною проблемою та впливає на психологічне благополуччя і академічну успішність. Дослідження мало на меті вивчити вплив етнічної належності, статі та віку на успішність студентів в умовах першого локдауну через пандемію COVID-19, та після повернення до звичайного режиму навчання. Матеріал і методи. До дослідження були залучені студенти І–VІ курсів ТНМУ, які у період локдауну (березень–травень 2020) перебували в ізоляції у гуртожитках (іноземні студенти з Індії (група 1) і країн Африки (група 2)) та українські студенти, які знаходилися вдома (група 3). Досліджували вміст кортизолу в слині та підсумковий середній річний бал у 2020 та 2021 рр. Результати. До дослідження було залучено 769 студентів (399 (51,89 %) чоловіків і 370 (48,11 %) жінок). З них 439 індійських (57,09 %), 290 африканських (37,71 %) і 40 українських студентів (5,20 %), середній вік обстежених становив (20,61±2,19) років. Додатково виділили підгрупи: 17–19 років, 20–24 роки та 25–29 років. Академічна успішність у 2021 р. була вищою, порівняно з 2020 р., серед індійських та африканських студентів, а у групі українських показник мав лише тенденцію до зростання, але був найвищим. Така ж картина спостерігалася у студентів-жінок. Середній бал успішності у загальній когорті був вищим у групі студентів 25–29 років. У вікових групах 17–19 та 20–24 роки успішність українських студентів була вищою, порівняно з індійськими та африканськими студентами, але при порівнянні всередині групи складала 4,62±0,43 vs 4,26±0,30 у 2020 році та 4,68±0,33 vs 4,40±0,28 у 2021 році, відповідно в групах 20–24 та 17–19 років. Загалом 62,03 % усіх учасників мали концентрацію кортизолу, що перевищувала медіану, а у 17,43 % випадків була вищою за 95-й перцентиль. Лише жінки індійського походження мали достовірно вищі рівні кортизолу, порівняно з чоловіками тієї ж етнічної групи та загалом. Високий рівень кортизолу асоціювався з достовірно нижчою успішністю. У чоловіків успішність у 2021 році була вищою у групах індійських та африканських студентів незалежно від рівня кортизолу. А серед жінок з усіх країн – при рівні кортизолу вищому за 95-й перцентиль показники мали лише деяку тенденцію до покращення. Висновки. Проведене нами дослідження демонструє, що висока інтенсивність стресу, спричинена локдауном, пов’язана з погіршенням академічної успішності і залежить від етнічної групи, статі (жіночої) та віку студентів. Отже, соціокультурні особливості та формат навчання мають значний вплив на успішність навчання студентів-медиків.
РЕТРОСПЕКТИВНИЙ АНАЛІЗ ЛІКУВАННЯ ГНІЙНОГО ХОЛАНГІТУ З БІЛІАРНИМ СЕПСИСОМ
РЕЗЮМЕ. Проблема лікування гнійного холангіту з біліарним сепсисом обумовлена високою захворюваністю, серйозністю ускладнень та недостатньою ефективністю існуючих методів лікування. Вдосконалення терапевтичних підходів та впровадження нових методів лікування є надзвичайно важливими для покращення клінічних результатів та зниження рівня смертності серед пацієнтів. Комплексний підхід до лікування, що включає використання сучасних антибактеріальних препаратів, мінімально інвазивних методів дренування та імуномодулювальної терапії, є перспективним напрямком, що потребує подальших досліджень та впровадження в клінічну практику. Мета – ретроспективний аналіз оптимізації малоінвазивного лікування біліарного холангіту, ускладненого біліарним сепсисом. Матеріал і методи. Групу спостереження склали 60 пацієнтів, у яких було діагностовано гнійний холангіт з біліарним сепсисом. Пацієнтів поділено на дві групи: I групу склали 56,6 % пацієнтів, яким проводили ретроградну холангіопанкреатографію (ЕРХПГ), II групу – 43,4 % пацієнтів, яким проводили оперативне втручання без контрастування позапечінкових жовчних проток. Пацієнтам було проведено клінічні та інструментальні дослідження. Результати. При аналізі лабораторних показників пацієнтів I групи після оперативного втручання спостерігається значне зростання маркерів цитолізу, що підтверджує гепатотоксичність контрастної речовини. Проводилось спостереження в динаміці за загальним станом пацієнтів та лабораторними маркерами патологічного процесу. Через 24 години після хірургічного лікування спостерігається підвищення маркерів цитолізу гепатоцитів, що пов’язано з токсичним впливом контрасту на паренхіму печінки. Оцінюючи дані лабораторних показників пацієнтів II групи, яким не проводилась ЕРХПГ, спостерігали значно менші значення зростання маркерів цитолізу, порівняно з пацієнтами I групи. Висновок. Результати лікування гнійного холангіту з біліарним сепсисом дозволяють скоротити кількість ліжко-днів за рахунок виключення з діагностичної програми ретроградної холангіопанкреатографії (ЕРХПГ), що дозволяє уникнути розвитку специфічних ускладнень, як під час її виконання, так і після, а також уникнути токсичного впливу контрасту на паренхіму печінки хворого. А застосування комбінації препаратів Інозитол або вітамін В8 та Ліпоєва кислота доповнюють та взаємопідсилюють один одного.
ЗАЛЕЖНІСТЬ ТРОФІЧНОЇ АКТИВНІСТІ КЛІЩІВ ТА ЇХ ЕПІДЕМІОЛОГІЧНОГО СТАНУ ВІД ЗМІН КЛІМАТИЧНИХ ФАКТОРІВ В УМОВАХ ХОЛОДНОГО ПОДІЛЛЯ
РЕЗЮМЕ. Іксодові кліщі видів Ixodes ricinus та Dermacentor reticulanus все частіше нападають на людей. Під час живлення кров’ю ці членистоногі здатні передавати людині багатьох збудників інфекційних хвороб, зокрема тих, що спричиняють різні форми бореліозів, анаплазмози, бабезіози, ерліхіози тощо. Частота їх нападів залежить від ряду умов, передусім від основних кліматичних факторів: температури, відносної вологості повітря, частоти опадів тощо. Матеріал і методи. Ідентифікацію кліщів здійснювали з використанням оптико-електронної системи IMAGLAV-SEO. Епідеміологічний стан кліщів визначали за допомогою ПЛР-досліджень з використанням ампліфікатора ROTOR-GENE-600, 5-канальний («Corbett Research», Aвстралія), у режимі реального часу наборами, які містять зонди з флуоресцентною детекцією при проходженні кожного циклу. Використовували набори для екстрак­ції ДНК/РНК «РеалБест-екстракція 100», фірми ВекторБест (представництво Україна). Найчастіше використовували тест системи: «РеалБест ДНК Borrelia burgdorferi s.l.», «РеалБест ДНК Anaplasma phagocytophilum/Ehrlichia muris/Ehrlichia chaffeensis», ДНК Borrelia miyamotoi, а також «РеалБест ДНК Babesia species» та «РеалБест РНК ВКЕ» (представництво Україна). Результати. Найбільша частота нападів на людей, близько 36,06 %, була у 2018 році, а найменша у 2017 році – 29,86 % від загальної кількості досліджених кліщів. Із 260 екземплярів кліщів, досліджених у 2020–2024 роках, найбільша їх частка припадає на 2020 і 2021 роки: 26,62 і 26,92 % відповідно. Згідно з результатами, відсоток кліщів-носіїв збудників інфекцій різко зростав у 2020, 2023 і 2024 роках і становив 62,5, 40,42 і 57,77 % відповідно. Власне у 2018, 2020 і 2021 роках, коли була найвища частота нападів кліщів, спостерігалася найвища середньорічна відносна вологість повітря і відносно низька середньорічна температура. У 2018, 2020, 2023 і 2024 рр. спостерігався найбільший відсоток інфікованих кліщів при високих температурах у ці роки. Висновки. Поширення і розвиток іксодових кліщів та патогенів у них значною мірою залежать від основних кліматичних факторів: середньорічної температури, відносної вологості повітря та кількості опадів.
КЛІНІКО-ЛАБОРАТОРНІ ВІДМІННОСТІ У ПАЦІЄНТІВ ІЗ МНОЖИННОЮ МІЄЛОМОЮ ЗАЛЕЖНО ВІД ФУНКЦІЇ СТАНУ НИРОК
РЕЗЮМЕ. Множинна мієлома (ММ) є злоякісним гематологічним захворюванням, що характеризується клональною проліферацією патологічних плазматичних клітин у кістковому мозку та надмірною продукцією моноклонального імуноглобуліну, відомого як М-градієнт. Хвороба найчастіше проявляється анемією, рецидивними інфекціями, остеолітичними ураженнями кісток скелета, що, в свою чергу, призводить до порушення функції органів та систем. Нерідко уражаються нирки внаслідок відкладання легких ланцюгів імуноглобулінів, гіперкальціємії або інфільтрації ниркової тканини пухлинними клітинами. Мета – порівняти частоту клінічних проявів та лабораторні показники пацієнтів з ММ та нирковою дисфункцією (НД). Матеріал і методи. В дослідженні взяли участь 105 пацієнтів з ММ. Хворих поділили зважаючи на функціональний стан нирок, при цьому наявність НД верифікували за рівнем ШКФ: 1 група – 80 пацієнтів з ШКФ > 60 мл/хв/1,73м2 та 2-а група – 25 пацієнтів з ШКФ < 60 мл/хв/1,73м2. Усім пацієнтам проводили ретельний збір анамнезу захворювання та життя, загальноклінічні обстеження та лабораторні дослідження. Порівняння двох груп здійснювали за критерієм Манна – Уїтні. Відносні величини представлені у відсотках, групи порівнювали за критерієм c2 Пірсона. Рівень достовірності приймали при р<0,05. Результати. Дослідження виявило, що у пацієнтів з ММ та зниженою функцією нирок достовірно частіше відзначалися задишка (56,0 % проти 22,5 %, p<0,05) та діарея (72,0 % проти 43,8 %, p<0,05), порівняно з пацієнтами без НД. Крім того, у цій групі пацієнтів були виявлені зміни в лабораторних показниках, зокрема ознаки анемії, підвищені маркери запалення та порушення функції нирок. Зокрема, у пацієнтів з НД спостерігалися нижчі рівні гемоглобіну та альбуміну, а також вищі рівні β2-мікроглобуліну, креатиніну та сечовини. Висновки. Дослідження чітко демонструє, що зниження ШКФ у пацієнтів з ММ асоціюється з погіршенням клінічної картини, змінами в показниках крові, що відображають анемію та запалення, а також зі значними порушеннями функції нирок, підтвердженими змінами біохімічних маркерів.
ГОСТРИЙ ІНФАРКТ МІОКАРДА З ЕЛЕВАЦІЄЮ СЕГМЕНТА ST У ПАЦІЄНТІВ, ЩО ПЕРЕНЕСЛИ COVID-19: ВІДНОВЛЕННЯ МІОКАРДІАЛЬНОЇ ПЕРФУЗІЇ, ОСОБЛИВОСТІ ПЕРЕБІГУ
РЕЗЮМЕ. Гострий інфаркт міокарда з елевацією сегмента ST (ST-elevation myocardial infarction, STEMI) на сьогодні залишається провідною причиною госпітальної смертності. Пріоритетом у лікуванні таких пацієнтів є якнайшвидше проведення реперфузійної терапії з відкриттям просвіту інфарктпов’язаної коронарної артерії (ІПКА) шляхом її стентування. Перебіг STEMI визначає якість відновлення перфузії міокарда, а також наявні у хворого чинники ризику (ЧР), серед яких все більшу увагу привертає перенесений COVID-19. Мета – оцінити особливості перебігу STEMI у пацієнтів, що перенесли COVID-19, з врахуванням ефективності відновлення міокардіальної перфузії після стентування ІПКА, активності системного запалення, проявів серцевої недостатності, характеру аритмій та структурно-функціонального стану міокарда. Матеріал і методи. У дослідження включено 135 пацієнтів із STEMI, які упродовж 24 годин від початку симптомів піддавались черезшкірному коронарному втручанню (ЧКВ) із стентуванням ІПКА. Пацієнтів поділено на дві групи: ті, що перенесли COVID-19 (n=76) та ті, хто не хворів на це захворювання (n=59). Оцінено рівні С-реактивного протеїну (СРП), фібриногену (ФГ), NT-proBNP; швидкість клубочкової фільтрації (ШКФ); результати добового моніторування (ДМ) ЕКГ, ехокардіографії; показники міокардіальної перфузії (за шкалою MBG – Myocardial blush grade) та геометрію лівого шлуночка (ЛШ). Результати. Повне відновлення коронарного кровоплину (TIMI-3) після стентування ІПКА було наявне у всіх пацієнтів; оптимальний рівень міокардіальної перфузії (MBGTIMI-3 3) досягнутий майже в 2/3 хворих. Серед пацієнтів із недостатнім відновленням перфузії міокарда (MBGTIMI-3 ≤2) спостерігали достовірно вищі рівні СРП, ФГ та NT-proBNP, які в осіб, що перенесли COVID-19, статистично значуще переважали відповідні в пацієнтів без цього ЧР. Одночасно у всіх пацієнтів відмічали легке зниження функції нирок (згідно із значеннями ШКФ). Упродовж доби після ЧКВ (за результатами ДМ ЕКГ) реєструвались часті надшлуночкові та шлуночкові екстрасистоли і пароксизми тахікардій, з тенденцією до більшої частоти суправентрикулярних аритмій та тривалості епізодів шлуночкових тахікардій у пацієнтів із перенесеним COVID-19. У пацієнтів із недостатнім відновленням міокардіальної перфузії зміни показників структурно-функціонального стану міокарда (збільшення кінцево-діастолічного розміру та зниження фракції викиду (ФВ) ЛШ) були виразнішими, порівняно з хворими з оптимальною перфузією, а за наявності перенесеного COVID-19 ФВ ЛШ в динаміці спостереження знижувалась, тоді як у пацієнтів без цього ЧР – зростала (р≥0,05). За наявності перенесеного COVID-19 частіше спостерігали патологічне ремоделювання ЛШ. Висновки. Перенесена коронавірусна хвороба є важливим чинником ризику несприятливого перебігу STEMI. У таких пацієнтів недостатнє відновлення міокардіальної перфузії асоціюється з вищою активністю системного запалення, виразнішими проявами серцевої недостатності, частішим виникненням суправентрикулярних аритмій, гіршими показниами структурно-функціонального стану міокарда та більшою часткою випадків патологічного ремоделювання лівого шлуночка.
СУБМІКРОСКОПІЧНА ОРГАНІЗАЦІЯ ФІЛЬТРАЦІЙНОГО БАР’ЄРУ НИРОК БІЛИХ ЩУРІВ У НОРМІ ТА ЗА УМОВ ЕКСПЕРИМЕНТАЛЬНОГО ТОКСИЧНОГО УРАЖЕННЯ ТЕТРАХЛОРМЕТАНОМ
РЕЗЮМЕ. Токсична дія ксенобіотиків на функціонування нирки тривалий час є актуальною проблемою експериментальних досліджень. Ксенобіотики можуть чинити як прямий, так і опосередкований вплив на судини нирок та структури нефронів. Тетрахлорметан доволі часто застосовується в якості експериментальної моделі для індукції гепатотоксичності у експериментальних тварин та для моделі ниркової недостатності та нефротоксичності. Мета роботи – встановити особливості ультраструктурних змін фільтраційного бар’єру нирок за умов експериментального токсичного ураження щурів тетрахлорметаном. Матеріал і методи. Дослідження виконане на статевозрілих білих щурах-самцях. Тетрахлорметан вводили через день внутрішньошлунково у вигляді 50 % олійного розчину в дозі 2 г/кг маси тіла тварини. Дослідження проведено відповідно до Європейської конвенції про захист хребетних тварин. На другу та сьому доби від початку введення тетрахлорметану тварин виводили з експерименту. Забір матеріалу для електронномікроскопічного дослідження нирки проводили згідно з загальноприйнятою методикою. Стан функціональної активності нирок оцінювали, досліджуючи динаміку зміни концентрації креатиніну та сечовини в крові тварин. Отримані кількісні результати піддавали статистичній обробці за допомогою програми STATISTICA 13. Результати. Проведено дослідження морфологічного стану структур ниркового тільця інтактних тварин та субмікроскопічні зміни структур фільтраційного бар’єру нирок білих щурів за умов токсичного ураження тетрахлорметаном різної тривалості. Електрононномікроскопічно встановлено, що на 2 та 7 доби після початку введення тетрахлорметану відбуваються значні деструктивні зміни структурних компонентів нефрона. В цей період компоненти фільтраційного бар’єру нирок знаходяться в стані функціонального напруження, що є результатом прямого та опосередкованого нефротоксичного впливу на нирку. Морфологічно про це свідчать підвищення фенестрації в ендотелії, локальне потовщення базальної мембрани та помірна гіпертрофія мітохондрій подоцитів. Динаміка змін у гломерулярному апараті тісно пов’язана зі змінами базальної мембрани капілярів, яка по мірі впливу на неї пошкоджувального фактора потовщується, стає гомогенною, осміофільною, втрачає свою тришарову будову. Зазнають дистрофії подоцити, ендотелій. Щілини між цитоподіями невеликі або погано виявляються. Вказані зміни викликають порушення першої стадії сечоутворення – фільтрації. Проведені визначення рівня сечовини та креатиніну в крові дослідних тварин після змодельованого ураження тетрахлорметаном показали достовірне зростання цих показників на 2 та 7 доби досліду (р≤0,05). Висновки. Отримані дані свідчать, що експериментальне токсичне ураження щурів тетрахлорметаном викликає структурні зміни компонентів фільтраційного бар’єру нирок, що знижує їхні функціональні можливості.
СТАН ГОРМОНАЛЬНОГО ГОМЕОСТАЗУ У ВАГІТНИХ ІЗ ДИСФУНКЦІЄЮ ПЛАЦЕНТИ
РЕЗЮМЕ. Порушення структурно-функціональної організації плаценти є однією з провідних причин материнської та перинатальної захворюваності і смертності. За даними різних авторів, її частота варіює від 10 % до 25 % усіх вагітностей. Особливе місце серед цих причин займає постковідний синдром та лонг-ковід у вагітних. Гормональний гомеостаз, що забезпечується тісною взаємодією гіпоталамо-гіпофізарно-яєчникової та фетоплацентарної систем, відіграє ключову роль у підтриманні вагітності, забезпеченні нормального розвитку плода та адаптації материнського організму до зростаючих потреб. Метою нашого дослідження було вивчення стану фетоплацентарного комплексу у вагітних на основі дослідження гормонального гомеостазу. Матеріал і методи. Під спостереженням перебували 110 вагітних жінок, які були поділені на три групи. До І групи ввійшли 25 вагітних жінок із діагностованою дисфункцією плаценти та затримкою росту плода (ЗРП) – оціночна маса плода менше 10-го перцентиля для даного терміну вагітності за даними фетометрії. До ІІ групи ввійшли 30 вагітних жінок із діагностованою дисфункцією плаценти без затримки росту плода з підвищенням індексу резистентності (ІР) та/або пульсаційного індексу (ПІ) в маткових артеріях та/або артерії пуповини за даними доплерометрії, що перевищували 95-й перцентиль для даного терміну гестації. До ІІІ групи віднесено 30 вагітних із дисфункцією плаценти та постковідним синдромом (перенесеною коронавірусною хворобою під час вагітності). Контрольна група: 25 вагітних жінок із фізіологічним перебігом вагітності без ознак акушерських ускладнень. Визначали наступні плацентарні гормони: прогестерон (нмоль/л), естрадіол (пмоль/л), плацентарний лактоген людини (мг/л), хоріонічний гонадотропін людини (бета-ХГЛ, мМО/мл). Статистична обробка отриманих даних проводилась за допомогою електронних таблиць Microsoft Exel та програмного забезпечення Statistica 10.0. Результати. При обстеженні вагітних рівень ХГ в І, ІІ та ІІІ групах був достовірно нижчий, ніж у контролі, при цьому в групі вагітних із дисфункцією плаценти та синдромом затримки росту плода виявився найнижчим, порівняно із вагітними ІІ та ІІІ груп. Концентрація ПЛ в 32–34 тижні вагітності при затримці росту плода на фоні дисфункції плаценти була майже у 2 рази нижча, ніжу контролі, тоді як у ІІ групі рівень ПЛ був в 1,6 раза, а в ІІІ групі – 1,8 раза нижчим, ніж у контролі. Аналізуючи отримані дані щодо естріолу можна відмітити, що в І групі цей показник складав лише 57 % від показника контролю, тоді як у ІІ групі він був 78 % а в ІІІ групі 65 % (Р<0,05). У 32–34 тижні вагітності в контрольній групі рівень естріолу складав (116,44±1,22) пмоль/л, в І групі – (66,02±1,06) пмоль/л (Р<0,05), в ІІ групі – (91,46±1,84) пмоль/л (Р<0,05) та (76,32±2,43) пмоль/л у ІІІ групі, що достовірно відрізнялось як від ІІ групи, так і від групи контролю. Аналогічна тенденція спостерігалась і в показниках ХГ і естріолу. В ІІІ групі виявлена подібна динаміка. Так, показники ПГ у ІІ і ІІІ групах складали 76 % і 80 % значень від контрольної групи (Р<0,05). Висновки. У вагітних з дисфункцією плаценти спостерігаються статистично значущі зміни рівнів прогестерону, естрадіолу та плацентарного лактогену, що прогресують із розвитком важких ускладнень. Комбінований аналіз рівнів ХГ, ПЛ та естрадіолу може служити діагностичним критерієм для об’єктивної оцінки стану плода та дозволяє підвищити точність прогнозування розвитку дисфункції плаценти та перинатальних ускладнень. Постковідний синдром є одним із багатофакторних причин розвитку плацентарної недостатності і супроводжується порушеннями в гормонопродукуючій функції плаценти.
ЗМІНА ПАРАДИГМИ ТА РОЗШИРЕННЯ ДОСТУПУ ДО ОРТЕЗУВАННЯ
РЕЗЮМЕ. Рухові порушення різного ступеня та походження значно впливають на якість життя, обмежуючи мобільність, побутову самостійність, соціальну активність пацієнтів та часто супроводжуючись болем. У цьому контексті ортезування є важливим інструментом покращення якості життя осіб із руховими порушеннями. Мета – обґрунтувати необхідність переосмислення традиційних підходів до ортезування, наголошуючи на важливості пацієнтоорієнтованого підходу, впровадження сучасних технологій та підвищення кваліфікації фахівців. Матеріал і методи. Систематичний аналіз та узагальнення інформації з різних джерел для виявлення ключових проблем та тенденцій у сфері ортезування. Пошук проведено в базах даних Medline (за допомогою інтерфейсу Pubmed). Результати. Ортезування є не просто технічним засобом, а важливим елементом комплексної реабілітації, що відкриває нові можливості для людей з руховими порушеннями, допомагаючи їм досягти більшої активності, незалежності та значно покращити якість свого життя. Розширення доступу до якісних ортезів є не лише медичною, але й важливою соціальною та економічною необхідністю. Коли пацієнти отримують своєчасну та адекватну ортопедичну допомогу, вони можуть краще функціонувати, інтегруватися в суспільство та знижувати навантаження на систему охорони здоров’я. Ортези допомагають пацієнтам відчувати себе більш незалежними та повноцінними членами суспільства, що є невід’ємним правом кожної людини. Висновки. Переосмислення парадигми ортезування має ґрунтуватися на принципах пацієнтоорієнтованості, активному впровадженні інноваційних технологій, таких як 3D-друк та новітні матеріали, а також на підвищенні кваліфікації та безперервному професійному розвитку фахівців. Лише системний підхід, що охоплює всі ланки – від освіти та виробництва до законодавчого регулювання – дозволить створити ефективну та доступну систему ортезування.
ОРТЕЗУВАННЯ ТА ДОПОМІЖНІ ТЕХНОЛОГІЇ В РЕАБІЛІТАЦІЇ ТА ГЕРІАТРІЇ
РЕЗЮМЕ. Стаття присвячена аналізу ролі ортезування та допоміжних технологій у системі медико-соціальної реабілітації осіб передусім похилого та старечого віку. У контексті глобального старіння населення та збільшення середньої тривалості життя особливої актуальності набуває проблема збереження функціональної незалежності літніх людей, запобігання травматизму, підтримки самообслуговування та соціальної активності. Мета – дослідити ефективність підходів до впровадження технічних засобів підтримки у систему геріатричної допомоги, а також окреслення перспектив використання інноваційних рішень у сфері реабілітації та догляду за літніми особами. Матеріал і методи. У роботі здійснено огляд і систематизацію основних типів ортезів, які застосовуються в геріатричній практиці – від підтримувальних та стабілізуючих до динамічних ортопедичних конструкцій, здатних покращити біомеханіку рухів та компенсувати втрату м’язової сили. Проаналізовано види допоміжних технологій: механічні пристрої для пересування, засоби для виконання щоденних побутових дій, цифрові та електронні інструменти моніторингу стану здоров’я, а також сучасні розробки з використанням сенсорики, 3D-друку та інтелектуальних систем підтримки. Результати. У результаті аналізу виявлено переваги застосування ортезів та допоміжних технологій у геріатричній практиці, зокрема: підвищення мобільності, зменшення ризику падінь, оптимізація догляду, зменшення навантаження на медичний персонал і родичів пацієнта. Водночас встановлено наявність низки бар’єрів, які заважають широкому впровадженню ортезів і допоміжних технологій: економічні труднощі, недостатній рівень поінформованості, психологічна неготовність користувачів, нестача мультидисциплінарного підходу. Висновки. Сформовано необхідність розробки інтегрованої моделі технічної реабілітації, що базується на індивідуальному підході, міжгалузевій взаємодії, інноваційному потенціалі та соціальній відповідальності.
ЕНДОТЕЛІАЛЬНА ДИСФУНКЦІЯ: ПРОБЛЕМНІ ПИТАННЯ ВИЗНАЧЕННЯ ТА КЛАСИФІКАЦІЇ
РЕЗЮМЕ. Ендотеліальна дисфункція (ЕД) є багатогранним патофізіологічним явищем, що лежить в основі широкого спектра серцево-судинних і системних захворювань. Мета – системний аналіз еволюції підходів до визначення ендотеліальної дисфункції, виявлення їхніх обмежень, формулювання узагальненого функціонального визначення, яке б відображало сучасне розуміння ролі ендотелію в патології, а також пропозиція нової класифікації ЕД, здатної адаптуватися до різних клінічних контекстів і дослідницьких цілей. Матеріал і методи. В роботі проведено системний аналіз сучасної наукової літератури, яка стосується визначень та класифікацій ендотеліальної дисфункції. Було проаналізовано десять найбільш впливових визначень ЕД, які трапляються в рецензованих джерелах за останні два десятиліття, а також існуючі класифікації. Результати. Аналіз існуючих визначень ЕД показав, що більшість з них ґрунтуються на зменшенні продукції оксиду азоту (NO) та порушенні вазодилатації, але мають низку обмежень, зокрема, зосереджені на окремих аспектах або вузькоспеціалізовані. Було сформульовано нове, універсальне функціональне визначення ЕД: "стан, при якому ендотелій втрачає здатність адекватно реагувати на фізіологічні потреби організму шляхом порушення регуляції судинного тонусу, проникності, тромборезистентності, імунної відповіді та метаболічної активності". Також запропоновано узагальнену матричну класифікацію ЕД за етіологією, основним функціональним порушенням, потенційною зворотністю, стадією ураження ендотелію та характером реакції на функціональні проби. Висновки. Ендотеліальна дисфункція є фундаментальним патофізіологічним механізмом багатьох захворювань, проте питання її уніфікованого визначення та комплексної класифікації залишаються актуальними. Запропоноване нове функціональне визначення та оновлена багаторівнева класифікація ЕД мають потенціал для покращення розуміння її різноманітних проявів, сприятимуть стандартизації наукових досліджень та оптимізації клінічної практики.
РОБОТ-АСИСТЕНТНА ХІРУРГІЯ ЯК КОМПОНЕНТ УПРОВАДЖЕННЯ СУЧАСНИХ МЕДИЧНИХ ТЕХНОЛОГІЙ В ОХОРОНУ ЗДОРОВ’Я УКРАЇНИ
РЕЗЮМЕ. Мета – проаналізувати перспективи впровадження та розвитку роботизованої хірургії (робот-асистентної хірургії), яка є високотехнологічним методом лікування різноманітних патологій в умовах сьогодення. Матеріал і методи. У роботі використано бібліосемантичний метод та методи контент- і структурно-логічного аналізу. Результати. У сучасних реаліях роль технологій у медичній сфері надзвичайно важлива, зокрема в хірургічній практиці та фізичній реабілітації, яка є складовою одужання після хірургічного лікування. Технологічні досягнення в різних галузях медичної діяльності відкривають нові горизонти для забезпечення більш ефективних методів відновлення функцій організму та покращення якості життя військовиків і цивільного населення, які потребують реабілітації після хірургічних утручань, наслідків мінно-вибухових травм, вогнепальних поранень різного ґенезу та локалізації або хронічних захворювань. Особливо важливим стає вивчення досвіду західних країн у використанні технологій для удосконалення хірургічних методів, фізичної реабілітації потерпілих та визначення можливих перспектив упровадження інноваційних методів в Україні. Такі технології, як робототехніка, VAC-терапія ран, VR (віртуальна реальність), штучний інтелект (ШІ) тощо, відкривають широкі можливості для вдосконалення процесу хірургічного лікування та фізичного відновлення військових та цивільних, що постраждали в результаті бойових дій на території України у війні з росією. Роботизована хірургія, також відома як робот-асистентна хірургія, є новаторською технологією, яка змінила світовий хірургічний напрямок. Використання роботів дозволило досягти безпрецедентного рівня точності, гнучкості та акуратності в хірургічних маніпуляціях. У даній статті розглянемо численні переваги та недоліки роботизованої хірургії, а також майбутні перспективи її впровадження в медицину України. Висновки. Поява передових хірургічних методик та технологій для виконання сучасних оперативних втручань, що дозволяють прискорити процес відновлення пацієнтів, є позитивною. Однак оперативне втручання – це тільки перший етап їх одужання, тому доцільно залучати сучасні методи та засоби фізичної терапії для реконваленсценції профільної групи хворих.
СУЧАСНЕ БАЧЕННЯ ТА ПРАКТИЧНІ АСПЕКТИ МЕХАНІЗМУ НЕЙРОПЛАСТИЧНОСТІ ПРИ ПРОВЕДЕННІ РЕАБІЛІТАЦІЇ
РЕЗЮМЕ. Нейропластичність – це ключовий механізм відновлення функцій після уражень нервової системи. Сучасна реабілітація базується на принципі, що нервова система здатна змінюватися й адаптуватися – і це можна стимулювати спеціальними втручаннями. Мета – узагальнення сучасних уявлень про біологічні основи та механізми нейропластичності, а також висвітлення їхньої ролі у відновленні нервової системи під час реабілітації. Матеріал і методи. Застосовано методи системного аналізу та узагальнення даних з літератури, зокрема з бази PubMed. Охоплено біологічні основи, клітинні й нейрофізіологічні механізми нейропластичності, а також принципи її використання в реабілітації. Результати. Дослідження того, як відбувається синаптична пластичність і як вона модифікується протягом певних часових вікон розвитку, дасть ключову інформацію про те, як розвивається мозок. Більше того, краще розуміння того, як відбуваються синаптичні модифікації під час навчання й запам'ятовування та/або розвитку, може допомогти сформувати та підвищити ефективність сучасних протоколів на ранніх етапах навчання. Реабілітаційні втручання (рухова активність, тренування, стимуляція) активують синаптичну пластичність, нейрогенез, регенерацію аксонів, виділення нейротрофічних факторів. Ці зміни підвищують адаптивність та компенсаторні можливості нервової системи. Сучасний підхід підкреслює важливість індивідуальної реабілітаційні стратегії, що максимально стимулює нейропластичність конкретного пацієнта. Дослідження показали, що саму нейрореабілітацію можна розглядати як частину нейропластичності або як засіб її посилення, встановлюючи таким чином симбіотичний зв'язок між ними. Висновки. Сучасний погляд на проблему нейропластичності – це не просто теоретична основа, а головний інструмент, який потрібно активно використовувати для відновлення пацієнта. Реабілітація має бути «підлаштована» під ці механізми, щоб дати максимальний результат.
ПОРІВНЯЛЬНА ХАРАКТЕРИСТИКА ГОРМОНАЛЬНИХ ПОКАЗНИКІВ У БЕЗПЛІДНИХ ЖІНОК ІЗ СИНДРОМОМ ПОЛІКІСТОЗНИХ ЯЄЧНИКІВ ТА МЕТАБОЛІЧНИМ СИНДРОМОМ
РЕЗЮМЕ. Синдром полікістозних яєчників є провідною причиною ендокринного безпліддя. Окрему клінічну категорію становлять жінки із СПКЯ у поєднанні з метаболічним синдромом, для яких характерні більш виражені метаболічні й гормональні зрушення, що може ускладнювати перебіг безпліддя та відповідь на лікування. Тому метою було вивчення гормонального профілю із визначенням клінічно значущих гормональних маркерів, що мають діагностичну та прогностичну цінність у пацієнток зі СПКЯ та метаболічним синдромом, для прогнозування репродуктивної функції та оптимізації протоколів ДРТ у таких пацієнток. Матеріал і методи. Було проведено ретроспективний порівняльний аналіз, спрямований на оцінку гормонального профілю, а саме визначення рівнів основних статевих гормонів у сироватці крові (ФСГ, ЛГ, ЛГ/ФСГ, пролактин, естрадіол, загальний та вільний тестостерон, прогестерон, АМГ) за даними клініко-лабораторних обстежень у жінок репродуктивного віку з різними формами безпліддя. Результати. У жінок із СПКЯ відзначено характерний гормональний дисбаланс: підвищення рівнів ЛГ, пролактину, загального та вільного тестостерону, а також співвідношення ЛГ/ФСГ на тлі зниженого рівня ФСГ, естрадіолу та прогестерону. Такі зміни узгоджуються з порушенням овуляторної функції та фолікулогенезу, що є типовим для даної патології. Висновки. Поєднання СПКЯ з метаболічним синдромом посилює гормональні порушення, сприяючи гіперандрогенії та ановуляції. Отримані дані підтверджують доцільність комплексної гормональної оцінки при виборі лікувальної тактики, особливо в контексті ДРТ.
ФІБРИЛЯЦІЯ ПЕРЕДСЕРДЬ У ПАЦІЄНТА З ПРЕЕКЗИТАЦІЄЮ (ВИПАДОК З ПРАКТИКИ)
РЕЗЮМЕ. Передчасне збудження шлуночків є вродженою аномалією, що характеризується наявністю додаткового шляху проведення (ДШП), який оминає атріовентрикулярний вузол (АВ-вузол). Часто наявність преекзитації шлуночків є безсимптомною, тобто ЕКГ-феноменом, проте в ряді випадків наражає на підвищений ризик повторних суправентрикулярних тахікардій та раптової серцевої смерті внаслідок швидкого проведення фібриляції передсердь (ФП). Рання ідентифікація преекзитації і належна стратифікація ризику мають величезне значення для визначення найбільш вдалої стратегії лікування і забезпечення безпеки цих осіб. Мета – на прикладі клінічного випадку продемонструвати особливості електрокардіографічної діагностики ФП у пацієнта з преекзитацією, обґрунтувати важливість своєчасної діагностики та лікування. Матеріал і методи. Проаналізовано літературні публікації, що висвітлюють механізми розвитку та аспекти діагностики тахіаритмій у пацієнтів з преекзитацією та висвітлено клінічний випадок пароксизму ФП у пацієнта з синдромом Вольфа – Паркінсона – Уайта (WPW). Результати. Чоловік, 26 років, госпіталізований у відділення невідкладної допомоги з ФП та ознаками преекзатації; на ЕКГ – нерегулярна ширококомплексна тахікардія, гемодинаміка нестабільна. Була проведена синхронізована кардіоверсія, в результаті якої вдалося відновити синусовий ритм. ЕКГ на синусовому ритмі виявила стійку преекзитацію. Після дообстеження пацієнт скерований для проведення електрофізіологічного обстеження та радіочастотної абляції (РЧА). Висновки. Електрокардіографічний метод має ключове значення у діагностиці синдромів передчасного збудження шлуночків та асоційованих з ними пароксизмальних тахіаритмій, а також орієнтовній оцінці локалізації ДШП. ФП стає потенційно смертельною аритмією за наявності преекзитації, оскільки швидка активація шлуночків може призвести до їх фібриляції. Рання стратифікація та ведення пацієнтів з синдромом WPW є важливими для зменшення ризику виникнення ФП та раптової серцевої смерті. РЧА є ефективним методом лікування таких пацієнтів.
АСПЕКТИ ВИНИКНЕННЯ ТА РОЗВИТКУ ВНУТРІШНЬОЛІКАРНЯНИХ ІНФЕКЦІЙ У ПАЦІЄНТІВ ІЗ УРАЖЕННЯМИ ПІДШЛУНКОВОЇ ЗАЛОЗИ
РЕЗЮМЕ. Традиційно до внутрішньолікарняних інфекцій відносять ті інфекційні захворювання, що розвиваються в медичному закладі через 48 і більше годин після госпіталізації пацієнта у процесі його лікування чи під час виписки. Сьогодні спостерігається зростання цих патологій у різних країнах незалежно від рівня їх економічного розвитку. Поширеність інтрагоспітальних інфекцій складає 5,1–11,6 % для країн із низьким рівнем доходу та 5,7–19,7 % із середнім. Мета – проаналізувати наукові літературні джерела щодо частоти, етіології, патогенезу, особливостей клінічного перебігу і можливостей профілактики виникнення внутрішньолікарняних інфекцій при захворюваннях підшлункової залози. Основний зміст. Найбільш вразливою є категорія пацієнтів, які перебувають на стаціонарному лікуванні, адже їм властивий тяжчий клінічний стан (що обумовив необхідність у їх госпіталізації), і вони мають більший ризик контамінації представниками полірезистентної лікарняної флори. Гострий та хронічний панкреатити є розповсюдженими соматичними патологіями, що погіршують нутрітивний статус хворого. Це обумовлює доцільність розгляду взаємообтяжувальних елементів патогенезу внутрішньолікарняних інфекцій у пацієнтів із ураженнями підшлункової залози. Висновок. Структурно-функціональні порушення спроможності підшлункової залози у ході її гострого чи хронічного запалення, а також вплив чинників, що сприяють його розвитку, пояснюють схильність вказаної категорії госпіталізованих пацієнтів до виникнення внутрішньолікарняних інфекцій, що вимагає подальшої оптимізації методів лікування і профілактики цих патологічних станів.
МІКРОБІОМ ЯК СИСТЕМНИЙ РЕГУЛЯТОР ЗДОРОВ’Я ЛЮДИНИ: СУЧАСНІ УЯВЛЕННЯ І ПЕРСПЕКТИВИ
Резюме. Стаття висвітлює еволюційні та функціональні аспекти мікробіоти та її значення для здоров’я людини, зокрема в контексті системної регуляції. Мета – узагальнити сучасні дані про значення мікробіому для підтримки гомеостазу організму людини, зокрема мікробіому кишечника, а також оцінити вплив різних біотопів мікробіоти на фізіологічні процеси. Матеріал і методи. Для досягнення мети було здійснено систематизований аналіз наукової літератури, присвяченої формуванню мікробіоти людини протягом онтогенезу та її ролі в регуляції фізіологічних процесів. Інформаційний пошук проводився із використанням наукометричних баз даних та електронних платформ PubMed, Medline, Scopus, Medscape та Google Scholar. До аналізу було залучено сучасні наукові джерела, що охоплюють еволюційні, структурні та функціональні аспекти мікробіому людини. Для узагальнення отриманих даних використовували системно-аналітичний підхід. Результати. У статті розглядаються історичні, еволюційні та функціональні аспекти вивчення мікробіому людини. Висвітлено процес формування мікробіоти протягом онтогенезу, її вплив на розвиток та регулювання фізіологічних процесів. Акцентовано увагу на мікробіомі кишечника як унікальній екосистемі, що забезпечує сталість внутрішнього середовища організму, впливаючи на метаболічні, імунні та нейрогуморальні процеси. Водночас розглянуто й інші біотопи – шкірні покриви, ротова порожнина, легені, плацента, жіноча репродуктивна сфера, які, згідно з сучасними уявленнями, мають важливе значення у підтриманні гомеостазу організму людини. Підкреслено, що навіть органи, які раніше вважалися стерильними, можуть містити стабільні мікробіомні спільноти з функціональним значенням. Висновки. Мікробіом людини, зокрема мікробіом кишечника, відіграє провідну роль у підтриманні здоров'я через взаємодію з імунною, метаболічною та нейрогуморальною системами організму. Підтримка його балансу має важливе значення для профілактики захворювань та підтримки фізіологічної рівноваги організму. Сучасні методи метагеноміки та метаболоміки дозволяють глибше розуміти функціональні механізми взаємодії мікробіому з організмом, що відкриває нові перспективи для медичної практики.
ЕФЕКТИВНІСТЬ КОРСЕТУВАННЯ ПРИ ІДІОПАТИЧНОМУ ЮВЕНІЛЬНОМУ СКОЛІОЗІ (AIS). СИСТЕМНИЙ ОГЛЯД
РЕЗЮМЕ. Мета дослідження – здійснення системного огляду доказової бази щодо ефективності корсетної терапії у пацієнтів з ідіопатичним ювенільним сколіозом, з акцентом на уповільнення прогресування та можливість зменшення кута деформації. Матеріал і методи. Проведено системний огляд і порівняльний аналіз наукових публікацій та літературних джерел із бази PubMed за останні 5 років, що стосуються досліджень у галузі протезування і ортезування, реабілітації, ортопедії щодо ефективності корсетування у пацієнтів із ідіопатичним ювенільним сколіозом. У процесі аналізу враховували публікації, що містять дані про динаміку прогресування викривлення хребта, потребу в хірургічному втручанні, тривалість і режим носіння корсета, а також клініко-радіологічні результати лікування. Основними критеріями включення були: дослідження з чітко визначеною популяцією пацієнтів з AIS, використанням консервативної терапії з застосуванням корсетів та наявністю контрольованих або проспективних даних. Результати. У результаті системного огляду встановлено, що корсетна терапія, зокрема з використанням корсету Шено, є найефективнішим методом консервативного лікування ідіопатичного ювенільного сколіозу, здатним уповільнювати або зупиняти прогресування деформації хребта. Виявлено, що ефективність лікування суттєво залежить від дотримання режиму носіння, індивідуального виготовлення ортеза та комплаєнтності пацієнтів. Інші альтернативні методи – як-то фізіотерапія, електростимуляція чи застосування м’яких або нічних корсетів – не мають достатньої ефективності, порівняно з жорсткими індивідуальними ортезами. Окрему увагу привертають психологічні та соціальні аспекти тривалого носіння корсета, які можуть впливати на якість життя підлітків і залишаються важливим об’єктом для подальших досліджень. Висновки. Корсетування за Шено при AIS – науково доведений та найефективніший метод консервативного лікування. Подальші дослідження у цій галузі дозволять ефективніше застосовувати корсетування, мінімізувати ускладнення, зменшити відсоток операцій при сколіозі та сформувати чіткі клінічні протоколи для лікування ідіопатичного ювенільного сколіозу.
УРАЖЕННЯ ОЧЕЙ ПРИ ЛАЙМ-БОРЕЛІОЗІ – СУЧАСНИЙ СТАН І ПЕРСПЕКТИВИ
РЕЗЮМЕ. Мета роботи – систематизувати сучасні знання про офтальмологічні ускладнення Лайм-бореліозу, зосередившись на неревматогенних формах, їх поширеності, клінічних проявах, діагностичних методах, лікувальних підходах, профілактичних заходах та перспективах удосконалення діагностики й терапії очних патологій, зокрема в ендемічних регіонах. Матеріал і методи. Виконано аналіз наукових джерел, включаючи епідеміологічні звіти, клінічні дослідження, лабораторні та інструментальні методи діагностики, а також стратегії лікування й профілактики очних ускладнень Лайм-бореліозу. Використано дані з PubMed, Scopus, Web of Science та звіти Центрів з контролю та профілактики захворювань США (CDC) і Центру громадського здоров’я МОЗ України. Особливу увагу приділено неревматогенним формам, асоційованим із Borrelia garinii, та особливостям їх прояву в Україні. Результати. Лайм-бореліоз є провідною кліщовою інфекцією в Північній півкулі з річною захворюваністю 20–200 на 100 000 осіб у Європі та до 476 000 випадків у США. В Україні відмічається зростання кількості випадків, особливо в західних областях. Очні ускладнення, такі як кон’юнктивіт, увеїт, кератит і неврит зорового нерва, виникають рідко, частіше при нейробореліозі, пов’язаному з B. garinii. Діагностика ускладнена через низьку чутливість серологічних тестів і неспецифічність симптомів. Лікування передбачає застосування антибіотиків (цефтріаксон, доксициклін), стероїдів і мідріатиків, однак хронізація та побічні ефекти, зокрема реакція Яриша – Герксгеймера, ускладнюють терапію. Профілактика зосереджена на запобіганні укусам кліщів і ранньому їх видаленні. Висновки. Очні прояви Лайм-бореліозу, зокрема неревматогенні форми, можуть впливати на зір, однак їх зв’язок із хворобою потребує подальшого вивчення в клінічних умовах. Сучасні методи діагностики й терапії мають обмеження, що підкреслює потребу в розробці нових інструментів, таких як мультиплексні тести, та мультидисциплінарного підходу. Для України, як ендемічного регіону, ключовими є підвищення обізнаності медичних працівників і доступ до сучасних технологій для раннього виявлення та ефективного лікування.
ФАРМАКОЛОГІЧНІ АСПЕКТИ МОЖЛИВОСТІ ПАТОГЕНЕТИЧНОЇ ФІТОТЕРАПІЇ МІОМИ МАТКИ
РЕЗЮМЕ. Міома матки – одна з найпоширеніших доброякісних пухлин жіночої репродуктивної системи. Досить часто перебіг захворювання є безсимптомним і діагностується випадково при профілактичному клінічному обстеженні. На сьогодні частота виникнення міоми матки у жінок, які досягли 50-річного віку, становить близько 70–80 %. Наразі міома матки є найпоширенішим показанням для проведення гістеректомії у всьому світі. Мета дослідження – проаналізувати дані сучасної вітчизняної та зарубіжної літератури щодо патогенезу та лікування хворих на міому матки класичними та фітотерапевтичними методами. Узагальнити рекомендації з використання лікарських рослин з різним механізмом дії для корекції патогенетичних ланцюгів розвитку захворювання. Оцінити перспективи фітотерапії міоми. Матеріал і методи. У дослідженні використано бібліосемантичний та аналітичний методи щодо можливостей фармакологічної терапії та досвіду використання лікарських рослин для лікування цієї патології. Результати. Базуючись на огляді літератури для консервативної терапії міоми матки можна стверджувати, що найбільший фармакотерапевтичний потенціал мають наступні лікарські рослини, що мають жовчогінну, протизапальну, утеротонічну, антиестрогенну та седативну дію. Це насамперед настої та відвари цмину піщаного, деревію звичайного, грициків звичайних, синяку звичайного, собачої кропиви тощо. На нашу думку, найраціональнішим та найефективнішим є призначення зборів лікарських рослин, що впливають на різні патогенетичні ланцюги розвитку міоми з урахуванням форми захворювання. Висновки. 1. Зважаючи на багатофакторність патогенетичних механізмів розвитку міоми матки, навіть при сучасному розвитку хірургічних і терапевтичних методів лікування даної патології, використання певних лікарських рослин та їх раціональних комбінацій з урахуванням індивідуальних особливостей розвитку захворювання конкретної пацієнтки, супутньої патології, може бути дієвим та досить ефективним. 2. Очевидно, що для ефективного та безпечного використання фітотерапії (не тільки для лікування міоми) необхідне ретельніше вивчення фармакології активних інгредієнтів рослинної сировини, особливо тих з них, які з давніх давен ефективно використовують у народній медицині для лікування «жіночих хвороб». Існує слушна думка, що немає некорисних рослин – є невивчені.
РЕПРОДУКТИВНА ФУНКЦІЯ В ЧОЛОВІКІВ З ЕПІЛЕПСІЄЮ: СТАН ПРОБЛЕМИ
РЕЗЮМЕ. Епілепсія – це хронічне захворювання головного мозку, яке характеризується стійкою схильністю до виникнення судом, а також нейробіологічними, когнітивними, психологічними та соціальними наслідками рецидивів нападів. Результати епідеміологічних досліджень останніх років свідчать, що приблизно 50 % випадків безпліддя пов’язані з чоловічими факторами. Порушення репродуктивної функції спостерігається у 22–67 % чоловіків з епілепсією. Мета – проаналізувати літературні дані про вплив протиепілептичних препаратів на репродуктивну функцію чоловіків. Матеріал і методи. Здійснено аналіз доступних інформаційних ресурсів мережі Internet, іноземних фахових видань, медичної бази даних MEDLINE/PubMed за останні 20 років. Застосовано метод інформаційного пошуку та аналітико-порівняльний метод. Результати. Згідно з даними досліджень, 38–71 % чоловіків з епілепсією мають сексуальну дисфункцію, а показники фертильності в них на 30–50 % нижчі, ніж у здорових осіб. У цій групі достовірно частіше діагностували еректильну дисфункцію, аноргазмію та відсутність спонтанної нічної ерекції. Отримані в ході низки досліджень дані щодо впливу на репродуктивну функцію необхідно враховувати при виборі протиепілептичних препаратів у молодих пацієнтів чоловічої статі, однак ефективний контроль над нападами не повинен втрачати пріоритетності. Висновки. При виборі протиепілептичного препарату для лікування епілепсії у молодих пацієнтів чоловічої статі слід враховувати їх потенційний негативний вплив на репродуктивне здоров’я. На підставі аналізу експериментальних та клінічних досліджень можна стверджувати, що препаратами меншого ризику є окскарбазепін, леветирацетам та ламотриджин.
ОБСТРУКТИВНЕ АПНОЕ СНУ У ПАЦІЄНТІВ З БРОНХІАЛЬНОЮ АСТМОЮ
РЕЗЮМЕ. Згідно з дослідженням, приблизно у 936 мільйонів дорослих у всьому світі віком 30–69 років є обструктивне апное сну (ОАС), причому майже 425 мільйонів мають помірні та тяжкі форми розладу. Ці цифри підкреслюють значний тягар для охорони здоров’я, який створює ОАС, і підкреслюють необхідність розробки ефективних стратегій діагностики та лікування для зменшення його негативного впливу. Мета дослідження – проаналізувати сучасні наукові дані щодо патофізіологічних механізмів, взаємного впливу та клінічних особливостей поєднаного перебігу ОАС та бронхіальної астми (БА). Матеріал і методи. Проведено пошук у базах даних PubMed, Scopus та Web of Science серед публікацій за останні 10 років (2015–2025 рр.) за ключовими словами: «obstructive sleep apnea», «bronchial asthma», «comorbidity». Результати. Коморбідність БА та ОАС є важливою клінічною проблемою, з огляду на спільні патофізіологічні шляхи розвитку. Системне запалення та оксидативний стрес є основними патогенетичними ланками взаємного обтяження цих патологій. На перебіг ОАС у пацієнтів з БА значно впливають ожиріння, гастроезофагеальна рефлюксна хвороба, артеріальна гіпертензія та алергічний риніт, які часто супроводжують обидві патології. Виявлення ОАС у пацієнтів із БА може зумовити необхідність використання більш ефективних стратегій лікування та покращити загальний контроль астми. Персоналізований підхід до ведення пацієнтів з ОАС та БА є важливим для досягнення оптимальних клінічних результатів, а також підвищення якості життя пацієнтів. Висновки. Клініцистам слід ретельно оцінювати наявність симптомів, що можуть свідчити про наявність ОАС у пацієнтів із БА. Особливу увагу слід звертати також на супутні стани, які є предикторами розвитку ОАС у цієї категорії осіб, зокрема ожиріння, гастроезофагеальна рефлюксна хвороба та резистентна артеріальна гіпертензія. Використання скринінгових інструментів для оцінки ризику ОАС у пацієнтів із астмою може забезпечити підвищення ефективності медичної допомоги та покращення клінічних результатів.
СИНДРОМ ЦИКЛІЧНОГО БЛЮВАННЯ У ДІТЕЙ (ОГЛЯД ЗА РЕКОМЕНДАЦІЯМИ ПІВНІЧНОАМЕРИКАНСЬКОГО ТОВАРИСТВА ДИТЯЧОЇ ГАСТРОЕНТЕРОЛОГІЇ, ГЕПАТОЛОГІЇ ТА ХАРЧУВАННЯ 2025 РОКУ)
РЕЗЮМЕ. Синдром циклічного блювання (СЦБ) є одним із функціональних гастроінтестинальних розладів, який, за даними літератури, вражає близько 2 % дітей. Традиційно його розглядають як дитяче захворювання, пов’язане з мігренню, але досить часто цей синдром несвоєчасно діагностують та неефективно лікують, навіть після встановлення діагнозу. Основною характеристикою СЦБ є стереотипний рецидивний характер епізодів інтенсивної нудоти та блювання, що тривають від кількох годин до кількох днів, після чого симптоми повністю зникають, тому діагноз встановлюють переважно клінічно. Лікування гострих нападів СЦБ спрямоване на полегшення симптомів, скорочення тривалості нападів та запобігання зневодненню й госпіталізації. Лікування також включає відповідне консультування щодо здорового способу життя, розробку індивідуальних планів лікування та профілактичні препарати. Мета – аналіз рекомендацій, заснованих на доказах, що були розроблені для заміни попередніх рекомендацій експертів на основі консенсусу та для допомоги пацієнтам і клініцистам у лікуванні СЦБ у дітей. Матеріал і методи. В роботі використані опубліковані результати сучасних наукових досліджень з проблеми діагностики СЦБ у педіатричних пацієнтів. Цей огляд є синтезом опрацьованих джерел та експертної думки авторів. Результати. Північноамериканським товариством дитячої гастроентерології, гепатології та харчування (NASPGHAN) у 2025 році на основі систематичних оглядів з оцінюванням достовірності доказів відповідно до системи GRADE (Grading of Recommendations Assessment, Development, and Evaluation) розроблені рекомендації щодо лікування СЦБ у дітей. За рахунок використання мультидисциплінарною командою систематичного підходу GRADE було створено узагальнений документ, що враховує і клінічний досвід, і наукові докази, щоб допомогти клініцистам та їх пацієнтам вчасно діагностувати дану патологію, призначати ефективне лікування та покращувати якість життя. Висновок. В основі рекомендацій NASPGHAN лежить поєднання нефармакологічних та фармакологічних стратегій з акцентом на ранньому втручанні та профілактиці. Дана стаття призначена для широкого кола медичних працівників, які стикаються з дітьми з СЦБ, та включає характерну клінічну картину, діагностичні критерії й аналізує сучасні підходи до лікування.