Вісник соціальної гігієни та організації охорони здоров'я України
Науково-практичний журнал, у якому висвітлені питання державної політики охорони здоров'я; концептуальних основ реформування галузі; дослідження та прогнозування здоров'я населення; питання управління, економіки та інформатизації системи охорони здоров'я; проблем підготовки медичних кадрів; правового та інформаційного забезпечення галузі. Журнал внесено до Переліку наукових фахових видань, в яких можуть публі­куватися результати дисертаційних робіт на здобуття наукових ступенів у галузі медицини. ISSN 2414-9470 (Online), ISSN 1681-2786 (Print)
Автори, які публікуються у цьому журналі, погоджуються з наступними умовами: 1. Автори залишають за собою право на авторство своєї роботи та передають журналу право першої публікації цієї роботи на умовах ліцензії Creative Commons Attribution License, котра дозволяє іншим особам вільно розповсюджувати опубліковану роботу з обов'язковим посиланням на авторів оригінальної роботи та першу публікацію роботи у цьому журналі. 2. Автори мають право укладати самостійні додаткові угоди щодо неексклюзивного розповсюдження роботи у тому вигляді, в якому вона була опублікована цим журналом (наприклад, розміщувати роботу в електронному сховищі установи або публікувати у складі монографії), за умови збереження посилання на першу публікацію роботи у цьому журналі. 3. Політика журналу дозволяє і заохочує розміщення авторами в мережі Інтернет (наприклад, у сховищах установ або на особистих веб-сайтах) рукопису роботи, як до подання цього рукопису до редакції, так і під час його редакційного опрацювання, оскільки це сприяє виникненню продуктивної наукової дискусії та позитивно позначається на оперативності та динаміці цитування опублікованої роботи (див. The Effect of Open Access).
АНАЛІЗ ФАКТОРІВ РИЗИКУ АКУШЕРСЬКИХ ТА ПЕРИНАТАЛЬНИХ УСКЛАДНЕНЬ, ПАТОГЕНЕТИЧНО ПОВ’ЯЗАНИХ З ГЕСТАЦІЙНИМ ЦУКРОВИМ ДІАБЕТОМ
Мета: проаналізувати поширеність гестаційного цукрового діабету серед вагітних жінок та оцінити його вплив на якість життя матері й новонародженого. Матеріали та методи. Проведено комплексний огляд сучасної наукової літератури за останні десять років із використанням баз даних PubMed, Scopus та Web of Science. Відбір передбачав дослідження, що аналізували епідеміологічні дані, метаболічні та ангіогенні маркери, а також клінічні наслідки, пов’язані з гестаційним діабетом. Для узагальнення результатів і визначення основних чинників, що впливають на розвиток захворювання та перебіг вагітності, застосовано порівняльно-аналітичні методи. Результати. Аналіз показав глобальне зростання поширеності гестаційного цукрового діабету – від 2 % до 38 % залежно від популяції та діагностичних критеріїв. Установлено, що ГЦД значно підвищує ризик ускладнень у матері, як-от прееклампсія, гіпертензія та метаболічний синдром, а також негативно впливає на стан новонародженого, спричинюючи макросомію, гіпоглікемію та довготривалі метаболічні порушення. Крім того, порушення ангіогенного балансу визначено як важливу патогенетичну ланку між ГЦД і плацентарною дисфункцією. Раннє виявлення та профілактичне лікування дають змогу покращити результати вагітності й знизити перинатальні ризики. Висновок. Гестаційний цукровий діабет є суттєвою метаболічною та судинною проблемою вагітності, що підкреслює необхідність раннього скринінгу й цілеспрямованих профілактичних заходів для покращення стану здоров’я матері та новонародженого.
Авторське право (c) 2026 https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
АНАЛІЗ ПРОБЛЕМ ВЗАЄМОДІЇ ОПЕРАТОРІВ МЕДИЧНИХ ІНФОРМАЦІЙНИХ СИСТЕМ ІЗ САМИМИ СИСТЕМАМИ НА ЗАГАЛЬНОСВІТОВОМУ РІВНІ (ОГЛЯД ЛІТЕРАТУРИ)
Мета: виконати контент-аналіз доступних друкованих та електронних публікацій у фахових, спеціалізованих і професійних джерелах науково-медичної інформації з проблеми дефектів та критичних моментів взаємодії оператора (працівника закладу охорони здоров’я) з медичними інформаційними системами. Матеріали і методи. Здійснено інформаційний пошук у мережі інтернет серед спеціалізованих сайтів, електро- нних бібліотек та агрегаторів медичної інформації за ключовими словами. Первинний відбір джерел інформації виконували із застосуванням великих моделей штучного інтелекту Gemini.ai та Grok. Отримані результати піддано ретельному критичному аналізу, що дало змогу окреслити основні моменти, які лягли в основу викладених результатів. Результати. Проведений систематичний аналіз профільної доступної літератури та електронних джерел інформації дав змогу виявити основні групи проблемних моментів у взаємодії операторів медичних інформаційних систем (працівників закладів охорони здоров’я) із самими системами. Ними стали такі групи проблем: проблеми інтерфейсу користувача в медичних інформаційних системах, порушення виробничого процесу, проблеми управління даними в медичних інформаційних системах, продуктивність і надійність системи, перешкоди взаємодії та інтеграції різних медичних інформаційних системах, перешкоди для навчання операторів роботі з медичними інформаційними системами, занепокоєння щодо безпеки передавання й зберігання даних і їх відповідності, операторське навантаження та виснаження працівників закладів охорони здоров’я, безпека пацієнтів і якість надання медичної допомоги, а також фінансові та операційні витрати. Висновки. Визначені групи проблем мають бути об’єктом підвищеної уваги та вивчення зі сторони організаторів охорони здоров’я, керівників та управлінського персоналу закладів охорони здоров’я, працівників страхових організацій та розробників і працівників сервісної технічної підтримки самих медичних інформаційних систем.
АНАЛІЗ ДОСЛІДЖЕНЬ МІКРОПЛАСТИКУ У ВОДІ ВОДОЙМ
Мета: узагальнити дані літератури щодо забруднення мікропластиком водного середовища з метою розробки рекомендацій для дослідників у цій галузі щодо швидкого розуміння стану поточних досліджень. Матеріали і методи. Використано аналіз статей, опублікованих у ключових журналах, індексованих у Web of Science з 2011 до 2023 року, з використанням CiteSpace та VOSviewer для вилучення й візуалізації даних. Результати. Мікропластик у воді став суттєвою проблемою для громадськості останніми роками через його потенційний негативний вплив на здоров’я людини та тварин. Результати свідчать про помітне збільшення як кількості публікацій, так і цитувань з 2018 року. Спочатку Велика Британія була на передовій дослідницькій позиції в цій галузі, із часткою публікацій 16,59 % з 2011 до 2017 року та 4,37 % з 2018 до 2023 року. Однак частка публікацій у Китаї зросла з 10,31 до 40,45 %. Бюлетень про забруднення морського середовища не лише був одним із перших, хто зробив внесок у цю галузь, а і є рекордсменом за найбільшою кількістю опублікованих статей. Аналіз ключових слів указує на тенденції досліджень та актуальні теми. Нещодавні дослідження методів видалення мікропластику переважно зосереджені на адсорбції. Ба більше, дослідження, що зосереджені на мікропластику в поверхневих водах, також привернули значну увагу. Пропонується комплексний огляд досліджень. Надано рекомендації щодо майбутніх напрямів дослідження мікропластику. Висновок. Проведений аналіз визначає тенденції досліджень мікропластику: від ідентифікації забруднення мікропластиком водойм через оцінку його шкідливого впливу до розробки методів видалення.
ПОШИРЕНІСТЬ ФАКТОРІВ РИЗИКУ НЕІНФЕКЦІЙНИХ ЗАХВОРЮВАНЬ СЕРЕД ДІТЕЙ 11–17 РОКІВ ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ В ПЕРІОД ВОЄННОГО СТАНУ
Мета: комплексно оцінити поширеність поведінкових факторів ризику НІЗ серед підлітків Львівської області у 2025 р. та відмінності за віком, статтю, місцем проживання і статусом ВПО. Матеріали і методи. Проведено анонімне опитування 702 учнів 6–11 класів із 7 шкіл Львівської області (11–17 років; середній вік 13,7 року; 43,6 % хлопців, 56,4 % дівчат). Описова статистика; порівняння підгруп χ²-критерієм і t-тестом (JASP). Для середніх наведено 95 % довірчі інтервали (CI), обчислені методом Вальда; для пропорцій поблизу 0 %/100 % – за методом Вільсона. Розраховано індекси: поведінковий домен Life’s Essential 8, Composite Healthy Lifestyle Score, KIDMED, спрощений індекс здорового харчування (далі – ІЗХ). Результати. Поведінкові фактори ризику неінфекційних захворювань (далі – НІЗ) формуються в підлітковому віці та значною мірою зумовлюють здоров’я в дорослому житті. Війна в Україні змінює умови життя дітей і може впливати на поширеність ризикових звичок. Курили коли-небудь 20,4 % (17,4–23,8 %); поточних курців – 6,6 % (4,7–8,4 %). Алкоголь хоча б раз уживали 43,0 % (39,4–46,6 %); регулярне (≥1 раз / тиждень) – 0,4 % (0,0–0,9 %). Електронні сигарети: 54,2 % (50,3–58,0 %) уважають їх так само шкідливими, 39,2 % (35,4–43,0 %) – більш шкідливими, 16,1 % (13,2–18,9 %) – менш небезпечними, 1,1 % (0,3–1,9 %) – зовсім нешкідливими. Рекомендацій з фізичної активності дотримуються 26,1 % (22,8–29,3 %); 3–4 рази / тиждень займаються 43,7 % (40,0–47,4 %), 1–2 рази або рідше – 30,2 % (26,8–33,6 %). Порушення сну принаймні раз на тиждень мають 32,8 % (29,4–36,4 %); хронічну втому – 43,0 % (39,4–46,6 %); 1,5 % (0,6–2,4 %) не вказали тривалість сну. За ІЗХ 12,7 % (10,3–15,2 %) мають негативні значення (домінування шкідливих практик); середній композит здорового способу життя – 2 з 5. Висновки. Виявлено кумулятивний профіль ризиків: низька рухова активність, змішані / нездорові харчові практики, порушення сну та ранній контакт із ПАР. Необхідні міждисциплінарні інтервенції в школах і громадах, що синхронно охоплюють фізичну активність, харчування, тютюнову й алкогольну профілактику, зменшення стресу та підвищення обізнаності.
ПИТНА ВОДА ЯК ДЖЕРЕЛО РЕЗИСТЕНТНИХ ШТАМІВ ПАТОГЕННИХ ГРИБІВ ASPERGILLUS І CANDIDA
Мета: визначити ступінь резистентності Aspergillus spp. та Candida spp., виділених зі зразків словенської ґрунтової та питної води, до дев’яти комерційних протигрибкових засобів. Матеріали і методи досліджень: проаналізовано штами видів грибів Candida parapsilosis та Aspergillus spp. із 24 зразків ґрунтових вод, 135 зразків питної води та зразків матеріалу, що контактував з водою, а також сім штамів видів C. parapsilosis з клінічного матеріалу. Для проведення тестування на чутливість до протигрибкових препаратів використовували набір-планшет із дев’яти протигрибкових препаратів YeastOne YO10 Kit (Thermo Fisher Scientific, Волтем, Массачусетс, США). Результати. Дослідження зосереджено на ідентифікації Aspergillus spp. та Candida spp., виділених з різних джерел води та матеріалів, що контактують з водою. Вони були ідентифіковані в 42 % (рід Aspergillus) та 16 % (рід Candida) зразків питної води, що свідчить про певний ризик для здоров’я, особливо в лікарнях, для пацієнтів з імунодефіцитом. Ізольовані штами протестовано на дев’ять протигрибкових препаратів для оцінки поширеності резистентності в цих штамах. Тільки один штам Aspergillus protuberus був стійким до амфотери- цину B. Однак усі штами Candida були проміжно стійкими до анідулафунгіну та мікафунгіну, 5,8 % були на межі стійкості до 5-флуцитозину та флуконазолу, а 3 % – до вориконазолу. Candida parapsilosis sensu stricto, виділена зі зразків води, мала статистично вищу мінімальну інгібувальну концентрацію (далі – МІК) для анідулафунгіну, ніж клінічні штами, а клінічні штами мали статистично вищу МІК для ітраконазолу. Статистичний аналіз показав, що середовище існування є значущим для вищої МІК у C. parapsilosis. Результати полягають в уточненні та розширенні уявлення щодо екологічних резервуарів резистентних штамів патогенних грибів та їх можливого впливу на внутрішньолікарняні інфекції. Висновок. Штами патогенних грибів з граничною стійкістю до протигрибкових препаратів можуть передаватися водою. Тому питну воду слід розглядати як можливе джерело стійких штамів у лікарнях та медичних закладах. Результати дослідження сприяють ширшому розумінню стійкості до протигрибкових препаратів в оліготрофних водних системах, надаючи цінну інформацію для втручань у сфері охорони здоров’я та спрямовуючи майбутні дослідницькі зусилля в галузі екологічної мікології.
ЕМПАТИЧНІ ХАРАКТЕРИСТИКИ СТУДЕНТІВ МЕДИКІВ ЯК ОСНОВА ПРОДУКТИВНОЇ ВЗАЄМОДІЇ ТА ПІДТРИМКИ АВТОНОМІЇ ПАЦІЄНТІВ
Мета: проаналізувати емпатичні характеристики студентів закладів вищої медичної освіти як психосоціальні передумови продуктивної взаємодії з пацієнтами та підтримки їх автономії в межах забезпечення респонсивності системи охорони здоров’я в майбутній професійній діяльності. Матеріали і методи. Проведено опитування та психодіагностику 314 студентів 3–6 курсів Дніпровського державного медичного університету (2022–2025). Застосовано опитувальник Interpersonal Reactivity Index (M. Davis) із чотирма субшкалами: децентрація (PT), співпереживання (FS), емпатична турбота (EC), особистісний дистрес (PD). Дослідження було добровільним та анонімним. Статистичну обробку здійснено методами описової й аналітичної статистики в R Commander (version 4.2.1 – https://www.R-project.org). Результати. Студенти продемонстрували відносно збалансований профіль емпатії з помірним домінуванням когнітивних компонентів (p < 0,001). Найвищі медіани зафіксовано для співпереживання (FS) – 17,0 (15,0; 19,0) та емпатичної турботи (EC) – 16,0 (13,0; 18,0) бала. Порівняно з даними 2019 р., виявлено суттєве зниження всіх емпатичних показників (p < 0,001), особливо для децентрації (PT) та співпереживання (FS), що ймовірно пов’язане з впливом пандемії та війни. Студентки мали вищий інтегральний рівень емпатії – 19,6 (17,8; 21,0) проти 18,2 (16,6; 20,1) у студентів-чоловіків (p = 0,001), переважно за рахунок EC і PD. Частка студентів з емпатією вище середнього становить субшкалами: FS – 74,2 %, PT – 64,6 %, EC – 62,1 %, PD – 57,0 %. Низькі значення PD у чоловіків (36,1 %) можуть свідчити про меншу емоційну реактивність. Відмінностей у показниках емпатії за віком, спеціальністю, курсом та успішністю не виявлено (p > 0,05). Висновки. Емпатичні характеристики студентів з домінуванням когнітивних механізмів і високими показниками співпереживання, формують психосоціальний потенціал для продуктивної взаємодії з пацієнтами, підтримки їх автономії та забезпечення респонсивності системи охорони здоров’я.
ГІГІЄНІЧНА ОЦІНКА ВПЛИВУ ВІЙНИ НА СТАН ПИТНОГО ВОДОПОСТАЧАННЯ В МІСТІ КРИВИЙ РІГ
Мета: дослідити стан питної води в різних районах міста Кривий ріг за основними санітарно-гігієнічними показниками. Матеріали і методи. Проби води для дослідження відібрано в різних районах міста, кожен з яких має свої технічні й екологічні особливості. Проаналізовано сім проб води, отриманих у липні 2025 року. Проби досліджено в Лабораторії іонного обміну та адсорбції хіміко-технологічного факультету НТУ України «КПІ імені Ігоря Сікорського», яка має відповідну акредитацію (Свідоцтво № ПТ-191/23 від 29.05.2023 р., Укрметртестстандарт). Проби досліджено за дев’ятьма основними фізико-хімічними показниками якості питної води: кислотність, забарвленість, каламутність, загальна жорсткість, лужність, уміст загального заліза, концентрації марганцю і нітратів, перманганатна окиснюваність та рівень сухого залишку. Результати. Значне занепокоєння викликали результати дослідження проби питної води, отриманої в Саксаганському районі. У пробах зафіксовано рекордно високі значення загальної жорсткості – 21,2 мг-екв/дм³ (при нормі до 7), а також сухого залишку – 2750 мг/дм³ (при нормативі до 1 000). Крім того, уміст заліза у воді перевищував гранично допустиме значення (0,322 мг/дм³ при нормі <0,2), що позначалося на її кольорі, запаху та смаку. Перманганатна окиснюваність – важливий показник, що сигналізує про наявність органічних домішок – сягала 6,75 мг/дм³, тоді як норма не повинна перевищувати 5. Вода була на вигляд каламутною, із підвищеною забарвленістю (26° при нормативі до 20°). Схожі результати отримано в Покровському та Довгинцевському районах. Ще складнішою виявилася ситуація в Інгулецькому та Тернівському районах. Вода з-під крана мала запах водоростей, підвищену каламутність і високу кольоровість – до 35°. Жорсткість сягала 20 мг-екв/дм³, а сухий залишок – понад 2 600 мг/дм³. Органолептичні властивості викликали сумніви в безпечності води навіть для господарського використання. Дещо краща ситуація склалася в Металургійному районі, де зареєстровано незначне перевищення показника жорсткості води. Висновки. У результаті проведеного дослідження встановлено, що вода, яку споживають мешканці Кривого Рогу, у багатьох випадках не відповідає сучасним нормам безпеки. Тому перед місцевими органами влади постає завдання – не просто забезпечити воду як ресурс, а гарантувати її якість як умову збереження здоров’я місцевого населення.
ОЦІНКА ПОВНОТИ ДОТРИМАННЯ СУЧАСНИХ СТАНДАРТІВ ДІАГНОСТИКИ СЕКСУАЛЬНИХ ДИСФУНКЦІЙ У ЧОЛОВІКІВ
Мета: оцінити повноту діагностичних обстежень чоловіків із сексуальними дисфункціями відповідно до вимог клінічних настанов Європейської асоціації урологів (2025). Матеріали та методи. Проаналізували дані облікової медичної документації 402 чоловіків із сексуальними дисфункціями – пацієнтів трьох приватних медичних закладів м. Івано-Франківська. Результати. Найчастіше (але не в 100 %) діагноз виставлявся на підставі ультразвукового дослідження передміхурової залози та органів калитки (79,3–83,1 %), а також визначення рівня тестостерону в крові (70,0–79,7 %, при передчасній еякуляції – усього 42,7 %). Виявлено, що в діагностиці сексуальних дисфункцій недостатньо використовують такі інструментальні дослідження, як дуплексне ультразвукове дослідження артерій статевого члена при еректильній дисфункції (охоплено всього 66,8 %) і біотензіометрія при передчасній еякуляції (41,6 %) та оргазмічній дисфункції (40,0 %). Не проводяться в достатньому обсязі обстеження, необхідні для оцінки ймовірних метаболічних порушень при еректильній дисфункції (охоплено 31,0–54,3 % пацієнтів) та визначення гормонального статусу: рівня пролактину, рекомендованого при всіх сексуальних порушеннях, крім передчасної еякуляції (44,3-55,0 %), лютеїнізувального гормону при еректильній дисфункції (22,0 %), гормонів щитоподібної залози при гіпоактивному розладі статевого потягу (11,5 %) та оргазмічній дисфункції (10,0 %). Установлено, що лікарі недостатньо використовують легке для використання й малозатратне анкетування, стандартизоване для діагностики сексуальних дисфункцій (23,6–53,3 %), і зовсім не проводять оцінки психологічного статусу таких пацієнтів. Висновки. Обсяг обстежень, які проводять у закладах охорони здоров’я з метою діагностики сексуальних дисфункцій чоловіків, не відповідає рекомендованому згідно з клінічними настановами Європейської асоціації урологів (2025).
МЕДИЧНІ ФЕЙКИ В ЗАСОБАХ МАСОВОЇ ІНФОРМАЦІЇ: АНАЛІЗ ПРИЧИН, НАСЛІДКІВ ТА СТРАТЕГІЙ ПРОТИДІЇ
В епоху стрімкого розвитку цифрових технологій інформаційний простір перетворився на арену боротьби не лише за увагу аудиторії, а й за національну безпеку. Особливої гостроти ця проблема набуває у сфері охорони здоров’я, де поширення недостовірної інформації створює безпосередні загрози життю та добробуту громадян. Пандемія COVID-19 викрила вразливість суспільства до так званої інфодемії, а повномасштабна війна РФ проти України продемонструвала, як медичні наративи трансформуються в стратегічну зброю масового психологічного ураження. Ситуація ускладнюється появою генеративного штучного інтелекту (далі – ШІ), який автоматизує створення переконливих фейків, роблячи їх важко розпізнаваними навіть для фахівців. Мета: здійснити комплексний аналіз феномену медичної дезінформації в сучасних ЗМІ з урахуванням впливу новітніх технологій (ШІ) та геополітичних факторів (гібридна війна), ідентифікації ключових бенефіціарів, дослідженні психологічних механізмів довіри до фейків, оцінці завданої шкоди та обґрунтуванні багаторівневої стратегії протидії. Матеріали та методи. Дослідження базується на методах бібліосемантичного аналізу, системного підходу та контент-аналізу наукових публікацій, аналітичних звітів ВООЗ та матеріалів фактчекінгових організацій за період 2015–2025 років. Результати. У статті визначено, що екосистема медичних фейків підтримується трьома основними групами бенефіціарів: комерційними (індустрія псевдомедицини), політичними (популізм) та військовими (ворожі ІПСО). Проаналізовано психологічні вразливості аудиторії, зокрема роль когнітивних упереджень (підтверджувальне упередження, ефект Даннінга – Крюгера) та емоційних тригерів у сприйнятті дезінформації. Окрему увагу приділено технологічній ескалації: розглянуто роль генеративного ШІ та технології Deepfake у масштабуванні дезінформації та розмиванні поняття істини. На основі аналізу російських інформаційних операцій доведено, що медична дезінформація є стратегічним інструментом гібридної війни, спрямованим на легітимізацію агресії (наративи про біолабораторії), деморалізацію населення (чорна трансплантологія) та створення хаосу. Розроблено комплексну модель протидії, що містить заходи на макрорівні (законодавче регулювання, відповідальність техногігантів), мезорівні (просвітницька роль медичної спільноти) та мікрорівні (індивідуальна медіаграмотність). Висновки. Ефективна протидія медичним фейкам вимагає переходу від реактивних дій до проактивної стратегії національної інформаційної безпеки. Критично важливим є впровадження технологій ШІ для автоматизованої детекції фейків, посилення стратегічних комунікацій у сфері охорони здоров’я та формування культури інформаційної гігієни як базової навички виживання в умовах сучасних гібридних загроз.
ВПЛИВ COVID-19 НА ПСИХІЧНЕ ЗДОРОВ’Я ЯК НА ЧАСТИНУ ГЛОБАЛЬНОГО ЗДОРОВ’Я
Мета: проаналізувати вплив COVID-19 на психічне здоров’я в різних країнах та в глобальному масштабі. Матеріали і методи. У дослідженні проаналізовано сучасні наукові публікації та звіти міжнародних організацій, зокрема Всесвітньої організації охорони здоров’я, доступні в інтернеті. Результати. Вплив пандемії на психічне здоров’я багатогранний і зумовлений поєднанням соціальних, економічних та пов’язаних зі здоров’ям стресових факторів. Численні дослідження з усього світу засвідчили різке зростання проблем із психічним здоров’ям під час пандемії. Відсутність соціальних зв’язків порушила звичний розпорядок дня та системи підтримки, що сприяло виникненню почуття самотності та депресії. Економічні наслідки пандемії стали основною причиною тривоги та депресії, особливо серед вразливих верств населення. Величезний тиск, тривалий робочий день та емоційне виснаження призвели до високого рівня тривоги, депресії і посттравматичного стресового розладу серед працівників сфери охорони здоров’я. «Інфодемія» ускладнила людям ухвалення обґрунтованих рішень та посилила почуття безпорадності. Очікується, що глибокий вплив пандемії COVID-19 на психічне здоров’я матиме довготривалі наслідки, що виходять далеко за межі вирішення кризи фізичного здоров’я. Це зробило надзвичайно важливим не тільки реагування на нагальні потреби, а й фундаментальну переоцінку та «переосмислення» надання психіатричної допомоги. Висновки. Пандемія COVID-19 стала глобальним стрес-тестом для психічного здоров’я, показавши глибоко вкорінені вразливості в суспільстві. Поширений страх, соціальна ізоляція та економічна нестабільність створили ідеальні умови для глобальної кризи психічного здоров’я. У міру переходу світу в постпандемічну еру системам охорони здоров’я вкрай важливо визнати психічне здоров’я основним компонентом загального здоров’я та інвестувати в стійкі, доступні та інтегровані послуги з охорони психічного здоров’я.
РЕФОРМУВАННЯ ОСВІТНІХ ПРОГРАМ З ІНФОРМАЦІЙНИХ ТЕХНОЛОГІЙ У МЕДИЧНІЙ СФЕРІ: НАУКОВЕ ОБҐРУНТУВАННЯ РОЗВИТКУ ЦИФРОВИХ ФАХОВИХ КОМПЕТЕНТНОСТЕЙ У КОНТЕКСТІ СУЧАСНИХ ВИМОГ
Мета: науково обґрунтувати напрями вдосконалення навчальних програм з інформаційних технологій у медичній сфері шляхом комплексної оцінки цифрових компетентностей середнього медичного персоналу та здобувачів медичної освіти (на прикладі Житомирської області). Матеріали і методи. Теоретичні – аналіз наукової літератури та стратегічних документів; емпіричні – анкетування, тестування й онлайн-інструмент «Цифрограм»; медико-статистичні – кількісна обробка даних; системний аналіз – інтерпретація результатів. Результати. Оцінювання цифрових компетентностей за п’ятьма сферами – «Загальна цифрова грамотність», «Дані в Електронній системі охорони здоров’я (національна eHealth-система України) та інформаційні системи», «Комунікація та взаємодія», «Інструменти та застосунки», «Цифрова трансформація» – показало вищий рівень знань медичних сестер-практиків порівняно зі здобувачами освіти. Розриви збільшуються від базових умінь до організаційно-управлінських компетентностей, що підкреслює значення практичного досвіду. Найбільші прогалини зафіксовано у сферах цифрових інструментів та трансформації, що вимагає посилення освітніх модулів із телемедицини, кібербезпеки, інноваційних технологій і систем підтримки клінічних рішень. Висновки. Запропонована модель модернізації освітніх програм ґрунтується на модульній структурі, інтеграції наскрізних цифрових компонент у профільні дисципліни, впровадженні навчальної медичної інформаційної системи та симуляційних методів, а також розвитку викладацьких компетентностей. Очікуваний ефект – узгодження результатів навчання з реальними запитами практики, скорочення адаптаційного розриву на робочому місці та підвищення готовності медичних працівників до ефективного використання цифрових технологій у клінічній діяльності.
СТАНОВЛЕННЯ ТА РОЗВИТОК САНІТАРНО-АВІАЦІЙНОЇ СЛУЖБИ ДНІПРОПЕТРОВЩИНИ
Мета: всебічно дослідити та висвітлити історію санітарної авіаційної служби Дніпропетровської області від її зародження до сучасного стану. Реконструювати ключові етапи розвитку не лише хронологічно, а й контекстно, проаналізувати історичні, економічні, політичні регіональні чинники та фактори, що впливали на її зміни: від оснащення та технологічних інновацій до інституціональних змін. Матеріали та методи. Історичні матеріали, зокрема монографії, публікації періодичних видань, офіційні постанови, закони, оцифровані архіви довідки та державні звіти. При цьому застосовувалися бібліосемантичний, описовий та історичний методи обробки даних. Результати. Служба санітарної авіаційної допомоги Дніпропетровщини має об’ємну та примітну історію з власними чіткими регіональними особливостями, значними змінами, які відбулися від першого польоту під дією низки факторів, зокрема історико-геополітичних, економічних, культурних, медичних. Зібраний матеріал та процес його структурованого вивчення уявляється цінним внеском у загальному аналізі регіональних служб санітарної авіації України, що в подальшій перспективі може стати методичним матеріалом для розвитку та розбудови ланцюга екстреної медицини в Україні, створюючи значні перспективи. Висновки. Історія санітарної авіаційної служби Дніпропетровщини характеризується низькою характерних особливостей, зокрема формування та розвиток на стику століть у складних гартувальних умовах у межах економічних криз, інституціонально-бюрократичних, політичних викликів та особливостей воєнного часу. Така парадигма та характер розвитку й формування не тільки демонструє витривалість та адаптивність відповідного галузево-професійного осередку, а й дає змогу формувати значний потенціал для подальшого розвитку на загальнодержавному рівні.
КУРС «ОТОЛАРИНГОЛОГІЯ» В ПРОГРАМАХ ПІДГОТОВКИ ІНТЕРНАТУРИ ЛІКАРІВ ЗАГАЛЬНОЇ ПРАКТИКИ – СІМЕЙНИХ ЛІКАРІВ
Мета: дослідити основні характеристики розділу «Отоларингологія» в програмах підготовки лікарів в інтернатурі за спеціальністю «Загальна практика – сімейна медицина»; запропонувати підходи до вдосконалення програм підготовки лікарів-інтернів з питань отоларингології. Матеріали та методи. Примірна програма підготовки в інтернатурі за спеціальністю «Загальна практика – сімейна медицина», затверджена МОЗ України, та 7 аналогічних програм закладів вищої освіти державної форми власності; нормативні документи та наукові літературні джерела. Методи: структурно-логічного аналізу документів, групування, узагальнення, порівняння, бібліосемантичний. Результати. Установлено, що тривалість розглянутих програм – 2 роки, а освітньої частини курсу «Отоларингологія» закладів вищої освіти – від 18 до 36 год, при рекомендованих 36 год; тривалість практичної частини більшості програм – 108 год. Структура курсу «Отоларингологія» за темами насичена за змістом і числом (11 од.) та кратністю (10–20 разів) практичних навичок. Порівняння тривалості й змісту вітчизняних програм з найкращими європейськими показало, що тривалість останніх – не менш ніж три роки, а в більшості європейських країн – 5 років. Закордонні дослідження свідчать про пряму залежність між тривалістю навчання й набутими компетентностями лікаря. Підходи до вдосконалення програм підготовки в інтернатурі лікарів загальної практики – сімейних лікарів з питань отоларингології полягають у збільшенні загальної тривалості підготовки мінімум до трьох років з відповідним збільшенням тривалості курсу «Отоларингологія» та в ширшому використанні післядипломних короткотривалих видів навчання з використанням симуляторів. Висновки. Підготовка в інтернатурі за спеціальністю «Загальна практика – сімейна медицина» потребує збільшення тривалості програм за найкращими європейськими зразками з відповідним подовженням тривалості курсу «Отоларингологія», а також використання короткотривалих циклів навчання з питань отоларингології в межах безперервного професійного розвитку лікарів загальної практики – сімейних лікарів.
ОСОБЛИВОСТІ ОРГАНІЗАЦІЇ РАННЬОГО ВИЯВЛЕННЯ ЗЛОЯКІСНИХ НОВОУТВОРЕНЬ У ЖИТЕЛІВ МІСТ ТА СІЛЬСЬКОЇ МІСЦЕВОСТІ НА РІВНІ ПЕРВИННОЇ МЕДИЧНОЇ ДОПОМОГИ
Мета: вивчити за даними опитування лікарів ЗПСЛ організації раннього виявлення злоякісних новоутворень у пацієнтів на рівні первинної медичної допомоги залежно від місця медичної практики (місто, сільська місцевість). Матеріали і методи. Проведено соціологічне опитування 311 лікарів ЗПСЛ про причини звернення пацієнтів, про ризики онкопатології, про направлення на обстеження, про достатність ресурсів для раннього виявлення онкопатології в пацієнтів та про доступність сучасних методів діагностики раку. Порівняно результати відповідей лікарів ЗПСЛ в трьох групах залежно від місця медичної практики (місто > 300 тисяч населення, місто до 300 тисяч населення, сільська місцевість) з використання методу Хі-квадрат у пакеті MedCalc® Statistical Software (v.22.009). Результати. Установлено, що лікарі в сільській місцевості мають достовірно більше декларацій на 1 лікаря, ніж у містах (р = 0,048). Визначено, що лише трохи більше половини пацієнтів звертаються до лікаря для планового огляду (відповідно по групах – 66,7 %, 54,5 %, 51,4 %) незалежно від місця практики, майже 25 % лікарів не проводять збір анамнезу в пацієнтів щодо наявності в них факторів ризику розвитку онкопатології. У групі лікарів сільської місцевості виявлено найбільше позитивних відповідей щодо тютюнопаління та вживання алкоголю як ризиків раку. Лікарі незалежно від місця медичної практики негативно оцінили достатність ресурсів для раннього виявлення онкопатології (69,8 %, 61,9 % та 72,2 % відповідно) та доступність до сучасної діагностики онкопатології (77,8 %, 57,4 %, 65,3 % відповідно). Висновки. Результати проведеного дослідження вказують на необхідність ураховувати при розробці політики поліпшення якості надання медичної допомоги населенню в частині раннього виявлення онкопатології, відмінності в організації допомоги лікарями ЗПСЛ залежно від місця медичної практики (місто чи сільська місцевість). Необхідно підвищити професійну компетентність лікарів ЗПСЛ у формуванні в населення сільської місцевості онкологічної настороженості для раннього виявлення раку та обізнаності про факторами ризику онкопатології.
АНАЛІЗ РАЦІОНАЛЬНОЇ ФАРМАКОТЕРАПІЇ ХІРУРГІЧНИХ ЗАХВОРЮВАНЬ ОРГАНІВ ЧЕРЕВНОЇ ПОРОЖНИНИ
Мета: систематизувати номенклатуру лікарських засобів (далі – ЛЗ), що застосовують у комплексному лікуванні хірургічної патології органів черевної порожнини, та оцінити раціональність їх використання для профілактики післяопераційних ускладнень. Матеріали і методи. Проведено одноцентрове ретроспективне аналітичне дослідження на базі КНП ВСР «ТЦРЛ». До вибірки включено 63 історії хвороби пацієнтів, які отримували ургентну хірургічну допомогу у вересні – грудні 2024 року. Здійснено клінікофармакологічний та фармакоекономічний аналіз: систематизовано ЛЗ, оцінено відповідність призначень чинним протоколам, визначено частку препаратів Національного переліку та рівень їх забезпечення в межах Програми медичних гарантій (далі – ПМГ). Результати. Провідними нозологіями були гострий панкреатит (25 %), перитонеальні спайки та холецистит (по 19 %), шлунково-кишкові кровотечі (16 %), кишкова непрохідність (11 %), апендицит (8 %) і хронічний панкреатит (6 %). Загалом, використано 54 найменування ЛЗ, із яких 16 забезпечували за державні кошти. Перелік ПМГ охоплював основні групи препаратів для хірургічної практики: антибактеріальні, інфузійні, антикоагулянтні та засоби супутньої терапії (зокрема, цефтріаксон, метронідазол, еноксапарин, транексамова кислота, дексаметазон, дротаверин, фуросемід, інфузійні розчини). Рівень фінансування давав змогу повною мірою реалізувати терапію відповідно до уніфікованих протоколів, забезпечуючи безперервність надання ургентної допомоги та зменшуючи фінансовий тягар для пацієнтів. Раціональність системи підтверджувалася відповідністю принципам essentials first, результатам ABC/VEN-аналізу та фармакоекономічним критеріям ефективності. Висновки. Концентрація фінансування на 16 ключових ЛЗ з доведеною ефективністю є науково й практично обґрунтованою. Така модель сприяє підвищенню якості ургентної хірургічної допомоги, оптимізації інфекційного контролю, запобіганню антибіотикорезистентності та зміцненню стійкості системи охорони здоров’я в умовах воєнних викликів.
ОРГАНІЗАЦІЙНІ АСПЕКТИ РЕАБІЛІТАЦІЇ ВІЙСЬКОВОСЛУЖБОВЦІВ З БОЙОВИМИ ТРАВМАМИ ОРГАНА ЗОРУ
Мета: проаналізувати організаційні аспекти системи реабілітації військовослужбовців з бойовими травмами органа зору та розробити рекомендації щодо її вдосконалення. Матеріали і методи. Проаналізовано 82 наукові джерела за 2019–2024 роки, медичних звітів офтальмологічних відділень військових госпіталів, статистичних даних за 2020–2023 роки. Використано бібліосемантичний, медико- статистичний, соціологічний методи (анкетування 89 офтальмологів, опитування 124 військовослужбовців), порівняльний аналіз вітчизняного й міжнародного досвіду, метод експертних оцінок (інтерв’ю з 15 фахівцями). Проаналізовано 456 випадків бойових травм органа зору. Результати. Бойові травми органа зору становлять серйозну медико-соціальну проблему через високий ризик інвалідизації та втрати працездатності військовослужбовців. Установлено, що травми органа зору становлять 6–8 % усіх бойових уражень. За структурою: проникні поранення – 28,3 %, контузії – 36,4 %, опіки – 11,6 %, сторонні тіла – 18,2 %. У 42 % випадків травми поєднувалися з іншими ушкодженнями. За функціональними результатами: 23,5 % зберегли зір, 31,8 % мають часткове зниження, 26,1 % – значне зниження, 18,6 % втратили зір. Виявлено основні організаційні проблеми: недостатня координація між етапами допомоги (58 %), обмежені можливості ранньої реабілітації (67 %), нестача спеціалізованих центрів (43 %), недостатня підготовка персоналу (71 %). Лише 34 % постраждалих отримали допомогу протягом критичних 6 годин. Розроблено структуру багатокомпонентної реабілітації: медичний (хірургічне лікування, корекція зору, функціональне відновлення), психологічний (адаптація до обмежень, подолання ПТСР), професійний (перенавчання, опанування технологій) та соціальний (інтеграція, працевлаштування) складники. Запропоновано модель етапної реабілітації: госпітальний (2–4 тижні), санаторний (1–2 місяці) та амбулаторний (6 місяців – 2 роки) етапи. Висновки. Ефективна реабілітація потребує створення спеціалізованого центру, підготовки фахівців, упровадження сучасних технологій та розробки стандартизованих протоколів.
УПРАВЛІННЯ ФІНАНСОВИМИ РЕСУРСАМИ ЗАКЛАДІВ ОХОРОНИ ЗДОРОВ’Я: АНАЛІТИЧНИЙ ПІДХІД
Мета: проаналізувати джерела фінансування закладів охорони здоров’я України та визначити оптимальні способи вдосконалення моделі фінансування системи охорони здоров’я з урахуванням міжнародного досвіду й сучасних викликів, зокрема війни, пандемії та реформування. Матеріали і методи. У дослідженні використано офіційні нормативні документи, бюджетну та аналітичну звітність, приклади взаємодії державних і приватних структур у сфері охорони здоров’я, а також міжнародний досвід. Застосовано методи порівняльного аналізу, систематизації та опису. Результати. Проаналізовано три ключові моделі фінансування охорони здоров’я – бюджетну, страхову та приватну, які умовно реалізуються у Великій Британії, Німеччині та США відповідно. Установлено, що в Україні використовують змішану модель із домінуванням бюджетного складника. Основними джерелами фінансування є державний бюджет (через Програму медичних гарантій), кошти місцевих бюджетів, а також міжнародна допомога. Реформа фінансування охорони здоров’я передбачає принцип «гроші йдуть за пацієнтом», централізацію управління та цифрову трансформацію, тоді як Національна служба здоров’я України відіграє роль стратегічного закупівельника послуг. Проаналізовано позитивний вплив міжнародного партнерства (ВООЗ, Світовий банк, USAID, ЮНІСЕФ) на модернізацію системи. Висновки. Ефективна модель фінансування охорони здоров’я в Україні потребує поєднання кількох джерел: державного, місцевого, приватного та міжнародного. Пріоритетними напрямами є розвиток державно-приватного партнерства, посилення автономії медичних закладів, цифровізація фінансового управління й розширення повноважень місцевих громад. Подальші дослідження мають бути спрямовані на оцінку ефективності цих механізмів та розробку стратегічного фінансування з урахуванням регіональних потреб.
КАДРОВІ ПОТРЕБИ РЕАБІЛІТАЦІЙНОЇ СЛУЖБИ УКРАЇНИ
Мета: проаналізувати стан підготовки кадрового потенціалу реабілітаційної служби Україні. Матеріали і методи. Інформаційну базу становлять аналітичні дашборди НСЗУ (2021–2024 рр.), статистичні збірники МОЗ України, звіти WHO Europe, а також публікації з питань кадрової політики у ФРМ та матеріали провідних аналітичних порталів. Матеріалами дослідження також стали результати соціологічного опитування 130 респондентів (87 лікарів і 43 керівники реабілітаційних центрів) у 2025 році. Застосовано методи анкетування, статистичного аналізу та контент-аналізу відповідей респондентів. Для інтерпретації даних використано кількісні показники (%, кількість відповідей) та якісний аналіз пропозицій. Результати. Опитування виявило спільне усвідомлення критичності кадрового дефіциту та потреби в оновленні системи професійної підготовки. Лікарі переважно наголошують на низькій оплаті праці, надмірному навантаженні та недостатній кількості молодих фахівців. Керівники акцентують на нестачі фінансування, відсутності стимулювальних програм і потребі в удосконаленні управлінських механізмів. Обидві групи визначили пріоритетними напрями: розвиток безперервної освіти, підсилення кадрової політики та формування мультидисциплінарних команд у межах госпітальних кластерів. Результати також підтвердили значний запит на цифровізацію обліку та моніторингу послуг, стандартизацію протоколів і підвищення кваліфікації персоналу. Окреслені результати дали змогу сформувати науково обґрунтовані рекомендації щодо оптимізації кадрової політики та розвитку реабілітаційної служби в госпітальних кластерах. Висновки. Отримані результати свідчать про наявність спільних проблем у кадровому забезпеченні реабілітаційної сфери, як-от дефіцит кадрів, недостатній рівень фінансування, низька мотивація молодих фахівців. Формування кадрових резервів має базуватися на міждисциплінарному підході, залученні освітніх установ і створенні госпітальних кластерів реабілітаційної допомоги. Водночас обидві групи респондентів уважають пріоритетним розвиток безперервної освіти, цифровізацію процесів і державну підтримку.
ОСВІТНІ ПРОГАЛИНИ ТА ПОТРЕБИ В НАВЧАННІ СІМЕЙНИХ ЛІКАРІВ ЩОДО МЕНЕДЖМЕНТУ МЕТАБОЛІЧНО-АСОЦІЙОВАНОЇ СТЕАТОТИЧНОЇ ХВОРОБИ ПЕЧІНКИ НА РІВНІ ПЕРВИННОЇ МЕДИЧНОЇ ДОПОМОГИ
Мета: оцінити рівень поінформованості та освітні потреби лікарів загальної практики – сімейних лікарів щодо менеджменту метаболічно-асоційованої стеатотичної хвороби печінки (далі – МАСХП) на первинній ланці та визначити пріоритетні формати безперервного професійного розвитку (далі – БПР). Матеріали та методи. Проведено соціологічне опитування 136 сімейних лікарів за анкетою, реалізованою за допомогою Google-form; застосовано медико-статистичні методи та описове моделювання. Результати. 44,8 % респондентів не задоволені власними теоретичними знаннями з МАСХП, 35,6 % – частково задоволені; 14,7 % уважають рівень достатнім. Хоча більшість мають доступ до матеріалів, 69,8 % повідомили про дефіцит часу для їх опрацювання; 17,6 % – про недостатність матеріалів. Необхідність короткотривалих курсів тематичного удосконалення (далі – ТУ) підтримали 46,3 % (проти – 44,9 %), натомість 74,3 % відзначили потребу в практично орієнтованих семінарах / майстеркласах 1–2 дні. Перевагу віддають онлайн (55,9 %) і змішаним (27,2 %) форматам. Вибір заходів зумовлюють бали БПР (41,2 %) та актуальність теми (28,7 %). Висновки. Виявлено суттєвий дефіцит знань і практичних навичок із МАСХП серед лікарів первинної ланки, що обґрунтовує потребу в коротких, практично спрямованих освітніх інтервенціях з перевагою дистанційних форматів і нарахуванням балів БПР; доцільно залучати інституційне / спонсорське фінансування.