Шпитальна хірургія. Журнал імені Л. Я. Ковальчука
Шпитальна хірургія - український науково-практичний журнал, який видається щоквартально. Журнал публікує статті, які охоплюють різні галузі хірургії та мають наукове й практичне значення для хірургів усіх спеціальностей. Журнал публікує оригінальні статті, огляди, дискусії на допомогу лікарям-практикам і дослідникам, діяльність яких пов’язана з хірургією. Статті відображають передовий досвід і результати наукових досліджень стосовно хірургічних захворювань та їх лікування. Важливою частиною редакційної політики є публікація лекцій провідних фахівців. Крім цього, журнал публікує матеріали з історії медицини, короткі обговорення клінічних випадків, повідомлення про з’їзди та конференції, рецензії. ISSN 2414-4533 (Online), ISSN 1681-2778 (Print)
Автори, які публікуються у журналі «Шпитальна хірургія. Журнал імені Л. Я. Ковальчука», погоджуються з такими умовами: 1. Автори залишають за собою право на авторство своєї роботи та передають журналу право першої публікації цієї роботи на умовах ліцензії Creative Commons Attribution License, котра дозволяє іншим особам вільно розповсюджувати опубліковану роботу з обов'язковим посиланням на авторів оригінальної роботи та першу публікацію роботи у цьому журналі. 2. Автори мають право укладати самостійні додаткові угоди щодо неексклюзивного розповсюдження роботи у тому вигляді, в якому вона була опублікована в цьому журналі (наприклад, розміщувати роботу в електронному сховищі установи або публікувати у складі монографії), за умови збереження посилання на першу публікацію роботи в цьому журналі. 3. Політика журналу дозволяє і заохочує розміщення авторами в мережі Інтернет (наприклад, у сховищах установ або на особистих веб-сайтах) рукопису роботи як до подання цього рукопису до редакції, так і під час його редакційного опрацювання, оскільки це сприяє виникненню продуктивної наукової дискусії та позитивно позначається на оперативності та динаміці цитування опублікованої роботи (див. The Effect of Open Access).
ВІТАННЯ З 75-ЛІТТЯМ ГОЛОВНОГО РЕДАКТОРА ЖУРНАЛУ ПРОФЕСОРА ІГОРЯ ЯКОВИЧА ДЗЮБАНОВСЬКОГО
Під керівництвом професора І. Я. Дзюбановського сформовано потужну наукову школу: захищено десятки кандидатських і докторських дисертацій, в яких розроблено та впроваджено новітні підходи до діагностики й лікування хірургічних захворювань. Його учні успішно працюють у різних регіонах України та за її межами, продовжуючи розвивати сучасну хірургічну науку.
Авторське право (c) 2026 https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
ДО 70-РІЧЧЯ З ДНЯ НАРОДЖЕННЯ ХІРУРГА УКРАЇНИ, ВИДАТНОГО ПЕДАГОГА, ПРОФЕСОРА, АКАДЕМІКА НАЦІОНАЛЬНОЇ АКАДЕМІЇ НАУК ВИЩОЇ ОСВІТИ УКРАЇНИ ШАПРИНСЬКОГО ВОЛОДИМИРА ОЛЕКСАНДРОВИЧА
Volodymyr Oleksandrovych was born on April 7, 1956 in the town of Olhopil, Chechelnytskyi district, Vinnytsia region, into a family of doctors who instilled in him a love of medicine. He studied at secondary school No. 1 in Bershad, which he graduated with honors. In 1980, he graduated from Vinnytsia National Medical University named after M. I. Pirogov. During his student years, he headed a surgery club, where his love for scientific research, searches, and surgery was manifested.
МОДИФІКАЦІЯ ГЕРНІОПЛАСТИКИ ЗА МЕТОДОМ DESARDA З ІНТЕГРАЦІЄЮ СІТЧАСТОГО ФРАГМЕНТА У ПАЦІЄНТІВ ІЗ ПАХВИННИМИ ГРИЖАМИ
Мета роботи: підвищити ефективність хірургічного лікування пахвинних гриж шляхом концептуальної модифікації методу герніопластики за Desarda з інтеграцією сітчастого фрагмента, спрямованої на поєднання переваг аутотканинної пластики та ало­пластичного зміцнення з метою зниження частоти рецидивів, післяопераційного болю та ускладнень. Матеріали і методи. Проведено проспективне порівняльне когортне дослідження з трьома паралельними групами спостереження: I групу склали 45 пацієнтів, яким виконано пластику за Desarda, II група нараховувала 46 осіб із гібридною методикою за Desarda та інтеграцією сітчастого фрагмента, III групу становили 46 пацієнтів із герніопластикою за Lichtenstein. У дослідженні взяли участь пацієнти віком ≥18 років, яким було заплановано хірургічне втручання з приводу пахвинної грижі. Критерії включення: наявність первинної однобічної пахвинної грижі, що відповідала коду K40.9 за МКХ-10. Критерії виключення: ускладнені варіанти пахвинних гриж, рецидивні пахвинні грижі, а також наявність інфекційного процесу в ділянці запланованого операційного втручання. Результати. Ключовими концептуальними акцентами модифікованої методики були поєднання динамічного аутотканинного підсилення та статичної алопластичної стабілізації; ізоляція сітки під апоневротичним клаптем; мінімальна фіксація імпланта; збереження анатомії пахвинного каналу. Критерії вибору методу герніопластики ­– Desarda vs Desarda + mesh. Метод хірургічного лікування вибирали за доопераційними та інтраопераційними ознаками. Модифікована методика, яку ми запропонували, ґрунтується на поєднанні динамічної аутотканинної реконструкції зі статичною алопластичною підтримкою. Сітчастий імплант розміщується в глибині пахвинного каналу та ізолюється апоневротичним клаптем, який виконує функцію захисного бар’єра, зменшуючи контакт сітки з нервовими структурами та підшкірною клітковиною. Фіксація імпланта є мінімальною чи обмеженою, що сприяє зниженню ризику хронічного болю та фіброзних ускладнень. При цьому зберігається природна анатомія й біомеханіка пахвинного каналу. Висновки. Запропонована модифікована методика герніопластики за Desarda + mesh розширює можливості класичної тканинної пластики за Desarda при складніших клінічних сценаріях, забезпечуючи баланс між біологічною адаптацією тканин і механічною надійністю реконструкції, що потенційно сприяє зниженню частоти ускладнень та поліпшенню віддалених результатів лікування пахвинних гриж. Отримано: 16.01.2026 | Переглянуто: 03.02.2026 | Прийнято: 19.02.2026
Авторське право (c) 2026 К. Ю. ЯЦУК, А. М. ПРОДАН https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
КЛІНІЧНІ РЕЗУЛЬТАТИ РАННЬОГО ПІСЛЯОПЕРАЦІЙНОГО ПЕРІОДУ ПІСЛЯ ОДНОЧАСНОЇ КОРЕКЦІЇ АНЕВРИЗМИ АОРТИ ТА РЕВАСКУЛЯРИЗАЦІЇ МІОКАРДА
Мета роботи: оцінити ефективність ранніх післяопераційних реабілітаційних заходів у пацієнтів, яким було проведено реваскуляризацію міокарда та хірургічну корекцію аневризм аорти. Матеріали і методи. В одноцентрове ретроспективне когортне дослідження було включено 227 пацієнтів, діапазон віку яких становив 41–82 роки (середній вік – (62,6±8,6) року). Всім хворим виконано реваскуляризацію міокарда шляхом проведення аортокоронарного шунтування та хірургічну корекцію аневризм аорти (дисекції аорти висхідної, дуги чи низхідного її відділу). В пацієнтів оцінювали: функціональний стан за здатністю виконувати повсякденні фізичні навантаження та серцево-судинний ризик шляхом проведення опитування за Duke Activity Status Index. З метою оцінювання особливостей реабілітації раннього періоду проводили поступове субмаксимальне стрес-тестування на велоергометрі з обмеженням за симптомами, щоб оцінити рівень фізичної підготовленості та визначити оптимальну інтенсивність подальших тренувань. Протокол навантажень індивідуально підбирали відповідно до клінічного стану пацієнта. Результати. В результаті дослідження спостерігали достовірне покращення толерантності до фізичного навантаження, що мало прояви у збільшенні потужності під час велоергометричного тренування в середньому на (19,6±10,2) Вт. Після завершення курсу ранньої реабілітації у всіх пацієнтів дослідження відзначили статистично значуще покращення функціонального стану (p=0,05). Індекс DASI збільшився на 13,1 %, швидкість ходьби та дистанція тестів з 2- та 6-хвилинною ходьбою на 15,6–19,2 % (p=0,05). Показники функції зовнішнього дихання достовірно покращилися, а саме: життєва ємність легень і її відносне значення на 13,0 %, пікова швидкість видиху – на 20,5 % (p=0,05). Висновки. Встановлено, що рання фізична реабілітація, яка розпочалася на 3–7 доби після хірургічного втручання, а активна фаза в середньому розпочиналася з 21-ї доби, і є безпечною та ефективною у пацієнтів після аортокоронарного шунтування та корекції патології аорти. З'ясовано, що при дотриманні протоколу моніторингу показників гемодинаміки ускладнення та побічні реакції не виникали. Отже, застосування стандартизованого 7-денного протоколу забезпечило достовірний приріст толерантності до фізичних навантажень, ключовими маркерами витривалості стали: дистанція 6-хвилинної ходьби, яка збільшилася на 19,2 % (p=0,05) та розрахункова побутова активність за індексом DASI зросла на 13,1 % (p=0,05). Отримано: 12.01.2026 | Переглянуто: 10.02.2026 | Прийнято: 20.02.2026
Авторське право (c) 2026 І. І. ЖЕКОВ, А. С. БУЛАХ https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
ЗМІНИ СИСТЕМИ ГЕМОСТАЗУ В ПАЦІЄНТІВ ПРИ ГОСТРІЙ МЕЗЕНТЕРІАЛЬНІЙ ІШЕМІЇ
Мета роботи: дослідити динаміку показників згортальної та фібринолітичної систем крові у пацієнтів із гострою мезентеріальною ішемією залежно від етіології та тривалості захворювання для визначення їх прогностичної ролі. Матеріали і методи. Проведено ретроспективний аналіз показників гемостазу (фібриногену, протромбінового часу, Міжнародне нормалізоване відношення (МНВ), D-димеру, сумарної фібринолітичної активності та маркерів запалення (прокальцитоніну, С-реактивного білока (СРБ)) у пацієнтів із гострою мезентеріальною ішемією (ГМІ), яких поділили на групи за етіологічним фактором (емболія, тромбоз), тривалістю ішемії та характером хірургічного втручання. Результати. Встановлено, що ГМІ супроводжується стадійними змінами системи гемостазу. Найбільш динамічним маркером виявився D-димер, рівень якого прямо корелював із глибиною ішемічного ушкодження. При емболії зміни системи згортання були більш вираженими, ніж при тромбозі мезентеріальних артерій. У післяопераційному періоді після успішної реваскуляризації зафіксовано «wash-out»-ефект (вторинне зростання D-димеру та СРБ), що підтверджує розвиток реперфузійного синдрому навіть при збереженій життєздатності кишки. Часовий поріг у 24 год визначено як критичну межу, після якої процеси гіперкоагуляції змінюються декомпенсованою сепсис-індукованою коагулопатією споживання з виснаженням синтетичного резерву фібриногену. Висновки. Дисфункція системи гемостазу є невід’ємною ланкою патогенезу ГМІ. Характер порушень згортальної та фібринолітичної систем залежить від етіології оклюзії та тривалості захворювання. Моніторинг показників гемостазу й маркерів запалення в динаміці дозволяє прогнозувати життєздатність кишечника, оцінювати вираження реперфузійного синдрому та верифікувати перехід ішемії у незворотну стадію сепсис-індукованої коагулопатії. Отримано: 21.01.2026 | Переглянуто: 13.02.2026 | Прийнято: 20.02.2026
Авторське право (c) 2026 І. Я. ДЗЮБАНОВСЬКИЙ, А. Р. ВАЙДА https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
ДИФЕРЕНЦІЙНА ДІАГНОСТИКА ДОБРОЯКІСНИХ ТА ЗЛОЯКІСНИХ КІСТОЗНИХ НЕОПЛАЗІЙ ПІДШЛУНКОВОЇ ЗАЛОЗИ
Мета роботи: опрацювати методику диференційної діагностики кістозних неоплазій підшлункової залози, а також вивчити роль нейтрофільно-лімфоцитарного співвідношення як діагностичного критерію їхньої злоякісності. Матеріали і методи. Проведено ретроспективний аналіз комплексного обстеження та лікування 52 пацієнтів із кістозними утвореннями підшлункової залози. За гістологічною структурою у 42,3 % хворих виявлено серозну цистаденому, в 40,4 % – муцинозну цистаденому та у 17,3 % пацієнтів – внутрішньопротокову папілярно-муцинозну неоплазію. У 80,8 % хворих за результатами патоморфологічного дослідження діагностовано доброякісні новоутворення, а в 19,2 % випадків виявлені злоякісні утворення на тлі кістозних неоплазій підшлункової залози. Проведено аналіз NLR, СА 19-9 у плазмі крові, а також наявність контрастних внутрішньокістозних утворень за даними комп’ютерної томографії. Результати. При поєднанні наявності всередині кісти контрастних пристінкових утворень, підвищенні рівня СА 19-9 більше 39 Од/мл та збільшенні значення NLR вище 1,867, кістозна неоплазія розцінюється як злоякісна. Алгоритм диференційної діагностики кістозних утворень підшлункової залози орієнтований на виявлення походження кісти та визначення лікувальної тактики. Алгоритм включає визначення етіології кістозного утворення, заснованого на дослідженні рівня СА 19-9, NLR, а також даних інструментальних методів діагностики. Висновки. Розроблений комбінований метод диференційної діагностики кістозних неоплазій підшлункової залози володіє статистично високою точністю: чутливість розробленого методу діагностики становить 71,4 %, а специфічність – 95,6 %. Отримано: 10.10.2025 | Переглянуто: 19.01.2026 | Прийнято: 20.02.2026
Авторське право (c) 2026 В. О. ШАПРИНСЬКИЙ, О. А. КАМІНСЬКИЙ, Т. В. ФОРМАНЧУК, С. С. СТУКАН, О. І. ЧЕРНИЧЕНКО, Ю. А. МИРОНИШЕН, М. А. ВЕРБА https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
ОЦІНКА РЕЛЕВАНТНОСТІ ФАКТОРІВ КОМОРБІДНОСТІ ПРИ ВИЗНАЧЕННІ РИЗИКУ НЕСПРОМОЖНОСТІ ФУНКЦІОНАЛЬНОСТІ ПЕРВИННОЇ АРТЕРІОВЕНОЗНОЇ ФІСТУЛИ
Мета роботи: оцінити можливість та ступінь впливу наявних захворювань на ризик невдалого формування первинної дистальної артеріовенозної фістули. Матеріали і методи. Для оцінювання невдачі у формуванні артеріовенозної фістули (АВФ) вважалась її неспроможність забезпечити потік для програмного гемодіалізу або зупинка кровотоку через артеріовенозний анастомоз в період до трьох місяців. У дослідженні використали дані 92 пацієнтів, яким формували АВФ для проходження програмного гемодіалізу у зв’язку із захворюванням, що призвело до втрати функції нирок. Невдало сформована первинна АВФ у 22 пацієнтів (23,9 %). Результати. Наявність цукрового діабету (ЦД) статистично значуще впливала на збільшення ризику невдалого формування АВФ (p=0,0006), тоді як наявність вроджених вад розвитку сечостатевої системи мала неприйнятний показник значущості (p=0,08). Вплив полікістозної хвороби печінки та нирок був статистично значущим (p=0,0025) при ревматологічних захворюваннях (p=0,0061), тоді як вплив гломерулярних хвороб та онкологічної патології виявився досить сумнівним (p=0,012 та p=0,023 відповідно). Висновки. Захворювання можуть впливати на ризики невдачі у формуванні первинної нативної дистальної АВФ. Наявність коморбідності не збільшує ризик невдалого формування первинної дистальної АВФ. Необхідне ширше дослідження для точної оцінки впливу тих чи інших хвороб у комбінації з анатомо-фізіологічними особливостями на результативність формування АВФ. Отримано: 10.10.2025 | Переглянуто: 05.01.2026 | Прийнято: 20.02.2026
Авторське право (c) 2026 І. П. МАРЧУК, М. М. ГАЛЕЙ https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
ЗМІНИ ГІСТОАРХІТЕКТОНІКИ НИРОК ЕКСПЕРИМЕНТАЛЬНИХ ЩУРІВ ЗА УМОВ ВВЕДЕННЯ ОТРУТИ ГАДЮК Vipera berus nikolskii
Мета роботи: дослідити морфологічні зміни нирок експериментальних щурів за умов введення отрути гадюки Vipera berus nikolskii. Матеріали і методи. Експериментальні дослідження проводили на білих нелінійних щурах-самцях. Тварин поділили на дві групи: контрольну та експериментальну – по 10 особин у кожній. Експериментальні щури отримували внутрішньочеревну ін'єкцію напівлетальної дози (LD50) отрути Vipera berus nikolskii у фізіологічному розчині в концентрації 0,972 мг·г-1. Отруту гадюки (Vipera berus nikolskii) отримали в Харківському національному університеті імені В. Н. Каразіна. Ліофілізовану нативну отруту зберігали при температурі мінус 20 °C та розчиняли у фізіологічному розчині безпосередньо перед експериментом. Контрольній групі вводили лише фізіологічний розчин. Через 24 год щурам було проведено евтаназію шляхом декапітації після анестезії. Гістологічні препарати досліджували під світловим мікроскопом «SEO SСAN» та фіксували за допомогою CCD-камери «Vision», оснащеної системою виведення зображення. Результати. Гістологічний аналіз впливу отрути гадюки Vipera berus nikolskii на нирки продемонстрував наявність глибоких деструктивних змін органа тварин. Це зумовлено потужним поєднанням фосфоліпаз А2 та металопротеїназ отрути, що призводить до системного цитолізу та вазопатії. Спостерігаються тотальна дезорганізація впорядкованості ниркових тілець, явища гломерулярного некробіозу, десквамація зовнішнього листка капсули Шумлянського – Боумена. Відзначається виражена лімфогістіоплазмоцитарна інфільтрація паренхіми органа. Морфологічні зміни в епітелії канальців нефронів нирки за даних умов мають характер гострого некротичного нефрозу. Висновки. Інтоксикація отрутою гадюк Vipera berus nikolskii зумовлює розвиток гострого некротичного нефрозу. Простежується перехід дистрофії у стадію коагуляційного некрозу з масовим каріорексисом, каріолізисом та формуванням безструктурного клітинного детриту. Відзначаються множинні екстравазати, обширні геморагічні вогнища у кірковій речовині. Отримано: 09.01.2026 | Переглянуто: 03.02.2026 | Прийнято: 19.02.2026
Авторське право (c) 2026 К. М. АГАФОНОВ https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
ІМУНОМОДУЛЮЮЧИЙ ВПЛИВ PRP-ТЕРАПІЇ НА РІВЕНЬ ОКСИДАТИВНОГО СТРЕСУ ТА ФАГОЦИТАРНУ АКТИВНІСТЬ НЕЙТРОФІЛІВ ПРИ ЕКСПЕРИМЕНТАЛЬНОМУ ГОСТРОМУ ПЕРИТОНІТІ
Мета роботи: встановити вплив плазми, збагаченої тромбоцитами (platelet-rich plasma (PRP)), на рівень оксидативного стресу та фагоцитарну активність нейтрофілів при моделюванні експериментального перитоніту в щурів. Матеріали і методи. Експериментальне дослідження проведено на статевозрілих білих щурах-самцях лінії Вістар масою 200–220 г, відібраних випадковим чином із віварію Тернопільського національного медичного університету імені І. Я. Горбачевського МОЗ України. Модель гострого перитоніту відтворювали шляхом внутрішньочеревного введення 10 % калової суспензії. Через 24 год після індукції патологічного процесу тваринам основної групи вводили PRP. Оцінювання біомаркерів проводили на 1, 4, 7 та 10 доби експерименту. Досліджували динаміку змін показників ендотоксикозу, імунної відповіді, оксидативного стресу та фагоцитарної активності нейтрофільних гранулоцитів. Усі експериментальні процедури виконано згідно з етичними принципами, затвердженими Першим національним конгресом з біоетики та відповідно до вимог Європейської конвенції з питань захисту хребетних тварин, що використовуються для дослідних та інших наукових цілей. Статистичну обробку отриманих даних здійснювали за допомогою програмного забезпечення Statistica 10.0 (StatSoft Inc., США). Результати. Застосування плазми, збагаченої тромбоцитами, при експериментальному перитоніті сприяє зниженню рівня оксидативного стресу та відновленню фагоцитарної активності нейтрофілів. Динаміка CD8⁺ Т-лімфоцитів у процесі розвитку експериментального перитоніту характеризувалася початковим підвищенням їх кількості в гострий період захворювання. Подальше зниження рівня CD8⁺ клітин на пізніших етапах спостереження може свідчити про виснаження функціональних резервів Т-кілерів, пригнічення клітинної ланки імунітету та зниження здатності організму до ефективного контролю за інфекційним процесом. Стабільне збільшення кількості CD22⁺ В-лімфоцитів упродовж експерименту свідчить про тривалу активацію гуморальної ланки імунітету. Застосування PRP справляло виражений регуляторний вплив на перебіг імунної відповіді. Експериментальні результати підтверджують наявність вираженого багатокомпонентного терапевтичного ефекту PRP при моделюванні гострого перитоніту в щурів. Висновки. Проведений аналіз засвідчив системний вплив PRP на ключові патогенетичні ланки перебігу захворювання – оксидативні, імунні та метаболічні порушення. Гострий перитоніт супроводжується суттєвим підвищенням рівнів активних форм кисню, молекул середньої маси та циркулюючих імунних комплексів, що вказує на надмірне оксидативне й ендотоксичне навантаження. Ці процеси сприяють ушкодженню клітинних структур, посиленню запальної реакції та прогресуванню ендогенної інтоксикації. PRP виявляє комплексну протизапальну, антиоксидантну та імуномодулюючу дії при експериментальному перитоніті. Результати дослідження вказують на доцільність використання PRP як перспективного терапевтичного агента у складі комплексного лікування перитоніту з метою зменшення проявів імунопатологічних реакцій, попередження ускладнень та покращення клінічного прогнозу. Отримано: 05.01.2025 | Переглянуто: 26.01.2026 | Прийнято: 23.02.2026
Авторське право (c) 2026 Р. М. ЧЛЕК, І. М. КЛІЩ https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
СУБМІКРОСКОПІЧНІ ЗМІНИ НЕЙРОЦИТІВ ГІПОКАМПА ЩУРІВ З ІНДУКОВАНОЮ АДЕНОКАРЦИНОМОЮ ТОВСТОЇ КИШКИ ТА ЗА УМОВ КОРЕКЦІЇ НАНОМАТЕРІАЛАМИ
Мета роботи: вивчити ультраструктурні зміни нейроцитів гіпокампа на фоні ДМГ-індукованого канцерогенезу товстої кишки та за умов корекції нанокомпозитом Au/Ag/Fe. Матеріали і методи. Дослідження проведено на 35 білих лабораторних щурах-самцях середньою масою 180–200 г, яких утримували у стандартних умовах віварію. Тварин поділили на три групи: інтактні, щури з індукованою аденокарциномою, а також тварини, які отримували наночастинки упродовж 21 доби. Після завершення експерименту тварин виводили з нього шляхом декапі­тації. Перед цим їм внутрішньочеревно вводили 10 % розчин тіопенталу натрію (Arterium, Україна) в дозі 50 мг/кг. Результати. У щурів із пухлинною інтоксикацією переважали гіпохромні та гіперхромні нейроцити, які демонстрували характерні патологічні зміни: розширення канальців гранулярної ендоплазматичної сітки, деструкцію мітохондрій, маргіналізацію хроматину, накопичення аутофагосом та протеїнових агрегатів. У нормохромних клітинах також виявлялися ознаки ушкодження ультра­структури. Застосування нанокомпозиту привело до зменшення частки патологічно змінених клітин, стабілізації ультраструктур нейроплазми, відновлення кількості рибосом, структури мітохондрій і каріоплазми. Висновки. За умов ДМГ-індукованої аденокарциноми товстої кишки в гіпокампі щурів переважають гіпо- та гіперхромні нейроцити з вираженими ультраструктурними ушкодженнями, що свідчить про оксидативний стрес і нейрозапалення. Застосування композиції наноматеріалів Au/Ag/Fe сприяє частковому відновленню структури нейронів і проявляє нейропротекторний ефект. Отримано: 06.01.2026 | Переглянуто: 30.01.2026 | Прийнято: 23.02.2026
Авторське право (c) 2026 І. О. ЧЕБЕРНІНА, З. М. НЕБЕСНА https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
ДИНАМІКА ВМІСТУ ЦЕРУЛОПЛАЗМІНУ В СИРОВАТЦІ КРОВІ ЗА УМОВ МЕХАНІЧНОЇ ТРАВМИ РІЗНОЇ ЛОКАЛІЗАЦІЇ ОКРЕМО ТА В ПОЄДНАННІ З ГОСТРОЮ ВТРАТОЮ КРОВІ
Мета роботи: зʼясувати динамку вмісту церулоплазміну в сироватці крові за умов моделювання механічної травми різної локалізації окремо та в поєднанні з гострою крововтратою. Матеріали і методи. У статевозрілих щурів-самців лінії Вістар в умовах наркозу (тіопентал натрію, 40 мг/кг) моделювали черепно-мозкову травму (ЧМТ), тупу травму живота (ТТЖ) та скелетну травму (СКТ). Додатково у щурів з цими травмами викликали гостру втрату крові у кількості 1,5 % від маси тіла. Через 3, 7, 14, 21 та 28 діб посттравматичного періоду в сироватці крові дослідних щурів визначали вміст церулоплазміну (ЦП). Результати. Встановлено, що, незважаючи на локалізацію механічної травми, у щурів через 3 доби після нанесення механічних травм різної локалізації зростав вміст ЦП. У подальшому протягом 7–28 діб показник поступово знижувався з періодом тимчасового повторного зростання через 21 добу. В усі терміни після нанесення травм у щурів із ТТЖ концентрація ЦП була суттєво більшою, ніж в інших дослідних групах. За умов додаткової гострої крововтрати динаміка вмісту ЦП у сироватці крові була подібною, проте амплітуда порушень зростала. Після ЧМТ і гострої крововтрати показник був істотно більшим, порівняно зі щурами з монотравмою в усі терміни посттравматичного періоду, за умов ТТЖ і гострої крововтрати відповдіно через 7, 14, 21 та 28 діб після нанесення травми, після моделювання СКТ – через 3, 14, 21 та 28 діб. Знову ж у тварин з ураженням живота і гострою втратою крові показник виявився суттєво більшим порівняно з іншими дослідними групами. Висновки. Механічні травми різної локалізації суттєво відрізняються за характером утворення ЦП та по-різному реагують за умов ускладнення гострою крововтратою. Одержані результати підкреслюють важливість визначення ЦП як біомаркера запалення для оцінки та розуміння запального процесу, що має важливе практичне значення при розробці стратегій системної корекції. Отримано: 12.01.2025 | Переглянуто: 28.01.2026 | Прийнято: 23.02.2026
Авторське право (c) 2026 R. D. LEVCHUK https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
РЕАКТИВНЕ ЗАПАЛЕННЯ ТА НЕОВАСКУЛЯРИЗАЦІЯ – КЛЮЧОВІ МЕХАНІЗМИ ПОМУТНІННЯ РОГІВКИ ПРИ ХІМІЧНОМУ ОПІКУ ЛУГОМ
Мета роботи: дослідити основні механізми і динаміку реактивного запалення та їх вплив на ангіогенез у тканинах ока при хімічному опіку лугом рогівки кроля в експерименті. Матеріал і методи. Для проведення дослідження у кролів моделювали хімічний опік рогівки лугом. Дослідних тварин поділили на 2 групи: контрольну (інтактні тварини) і дослідну зі змодельованим хімічним опіком рогівки. На 1, 7, 14 і 21 доби забирали кров із крайової вени вуха для проведення досліджень. Активність запального процесу оцінювали за динамікою показників клітинного та гуморального імунітету за загальноприйнятими методиками, а ступінь неоваскуляризації рогівки визначали офтальмоскопом за шкалою Ефрона. Результати. У кролів з опіковою травмою рогівки лугом в гострому періоді розвиваються клінічні ознаки реактивного запального процесу з дистрофічно-некротичними змінами рогівки і в цей же період активуються репаративні процеси в ушкодженому оці з частковим відновленням епітеліального покриву, спаданням набряку строми, а також стимулюються процеси ангіонеогенезу в рогівці, що призводило до втрати її прозорості. Опік рогівки лугом супроводжувався інтенсифікацією клітинних та гуморальних факторів імунного захисту, надмірним продукуванням прозапальних цитокінів, які є потенціальними стимуляторами розвитку патологічного ангіогенезу – неоваскуляризації. Розвиток нових, розгалужених та крихких судин у тканинах рогівки супроводжується активним ремоделюванням тканин та фіброзом і в кінцевому результаті неоваскуляризація приводить до стійкого запалення, утворення рубців, що загрожує порушеннями прозорості рогівки. Висновки. В гострому періоді хімічного опіку рогівки лугом розвиваються клінічні ознаки реактивного запального процесу з дистрофічно-некротичними змінами рогівки, що проявляються ушкодженням епітелію з утворенням персистуючих епітеліально-стромальних дефектів (ПЕСД) та початковими проявами неоваскуляризації. В цей же період спостерігається виражена постадійна активність запаль­ного процесу, суттєво зростає функціональна активність нейтрофілів у сНСТ-тесті та достовірно знижується показник резерву і кое­фі­цієнт метаболічної активації нейтрофілів, а переважання зростання Т-хелперів над рівнем цитотоксичних Т-лімфоцитів і пригніченням секреції імуноглобулінів та значне зростання рівня ЦІК і концентрації прозапальних цитокінів стає тригером ангіонеогенезу в рогівці, її неоваскуляризації та втраті прозорості. Отримано: 09.01.2026 | Переглянуто: 03.02.2026 | Прийнято: 23.02.2026
Авторське право (c) 2026 І. М. КЛІЩ, М. А. ШВЕД https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
ФУНКЦІОНАЛЬНІ ЗМІНИ СУДИННОГО РУСЛА ДВАНАДЦЯТИПАЛОЇ КИШКИ В УМОВАХ ЕКСПЕРИМЕНТАЛЬНОГО ОБТУРАЦІЙНОГО ХОЛЕСТАЗУ ТА МЕТОДИ ЙОГО КОРЕКЦІЇ
Мета роботи: морфологічно дослідити компенсаторні процеси в дванадцятипалій кишці при використанні хірургічного методу холедоходуоденостомії у лікуванні експериментально змодельованого обтураційного холестазу. Матеріали і методи. Досліджено особливості компенсаторних процесів дванадцятипалої кишки при тривалому обтураційному холестазі, який моделювали перев’язкою загальної жовчної протоки. У ході експерименту використано 23 свиней-самців в’єтнамської породи з 4-тижневою жовтяницею. Вивчали мікрофлору дванадцятипалої кишки (стафілококи, ентерококи, стрептококи). Явище ендогенної інтоксикації досліджували на прикладі кількості молекул середньої маси. Аналізували зміни біохімічних показників у сироватці крові свиней на 3, 7, 14 та 28 доби змодельованого обтураційного холестазу. Результати. Встановлено, що хірургічний метод холедоходуоденостомії вже через тиждень після корекції 28-добової механічної жовтяниці суттєво знижує ендогенну інтоксикацію, пероксидне окиснення ліпідів, підвищує антиоксидантний захист органів та організму взагалі, покращує пігментний обмін і функцію печінки та біоциноз кишечника. В цих експериментальних умовах актив­ність каталази нормалізується в терміни від 14 до 28 діб із початку експерименту. Висновки. Проведені дослідження та отримані результати вказують на те, що накладання холедоходуоденоанастомозу при обтураційному холестазі сприяє зниженню ендогенної інтоксикації та ступеня пероксидного окиснення ліпідів, підвищує антиоксидантний захист, зменшує структурні зміни в досліджуваному органі. Отримано: 02.01.2026 | Переглянуто: 03.02.2026 | Прийнято: 23.02.2026
Авторське право (c) 2026 S. O. GRABCHAK, A. D. BEDENYUK, P. YA. BODNAR, A. YE. BURAK https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
МАЛОІНВАЗИВНІ ТЕХНОЛОГІЇ ПРИ ХІРУРГІЧНОМУ ЛІКУВАННІ РАКУ ТОВСТОЇ КИШКИ ТА ЙОГО УСКЛАДНЕНЬ
Мета роботи: провести систематичний аналіз сучасних наукових публікацій (2021–2025 рр.), присвячених застосуванню лапарос­копічної хірургії при ускладнених формах раку товстої кишки з оцінкою безпеки, онкологічної радикальності, коротко- та довгострокових результатів лікування. Матеріали і методи. Виконано систематичний пошук у базах Scopus, PubMed та Web of Science згідно з рекомендаціями PRISMA 2020. До аналізу включено рандомізовані контрольовані дослідження, проспективні та ретроспективні когортні роботи, систематичні огляди та метааналізи, опубліковані з 2021 р. до 2025 р. Оцінено показники R0-резекції, кількість видалених лімфатичних вузлів, частота конверсій, післяопераційні ускладнення, тривалість госпіталізації, 3- та 5-річна виживаності, ризик перитонеальних метастазів. Результати. Лапароскопічні операції при ускладнених формах раку товстої кишки у спеціалізованих центрах демонструють зіставні з відкритими втручаннями онкологічні результати за умови досягнення R0-резекції. Виявлено переваги у вигляді зменшення інтраопераційної крововтрати, скорочення терміну госпіталізації та нижчої частоти післяопераційних ускладнень. У пацієнтів зі стадією T4b та при мультивісцеральних резекціях відзначено підвищену технічну складність та більший відсоток конверсій. Дані щодо ризику перитонеальної дисемінації залишаються суперечливими. Висновки. Лапароскопічна хірургія ускладненого раку товстої кишки є безпечним та онкологічно виправданим методом у відіб­раних пацієнтів за умови достатнього хірургічного досвіду. Отримано: 19.01.2026 | Переглянуто: 202.02.2026 | Прийнято: 23.02.2026
Авторське право (c) 2026 А. І. МОЙСЕЄНКО https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
КЛАПАНОЗБЕРІГАЮЧІ ОПЕРАЦІЇ ПРОТИ КОМПОЗИТНОГО ПРОТЕЗУВАННЯ КОРЕНЯ АОРТИ (ОПЕРАЦІЯ BENTALL) ПРИ ГОСТРОМУ РОЗШАРУВАННІ АОРТИ ТИПУ А
Мета роботи: проаналізувати результати досліджень та клінічних протоколів EACTS/STS для порівняння операційних втручань щодо заміни кореня й клапана композитним протезом (операція Bentall) та клапанозберігаючих операцій в умовах екстреного хірургічного лікування гострого розшарування аорти типу А, встановити чинники, що впливають на їх ефективність. Матеріали і методи. У статті проаналізовано результати досліджень, порівняльні метааналізи та чинні клінічні настанови (EACTS/STS 2024) для зіставлення двох хірургічних стратегій. Упродовж тривалого часу операція Bentall була найбільш оптимальною при гострому розшарнуванні аорти типу А (ГРАА), яка ускладнена аортальною недостатністю (АНд). Однак остання обтяжує пацієнта (часто молодого, у випадку ГРАА) ризиками, пов'язаними з протезом: необхідністю антикоагулянтної терапії при використанні механічного протеза клапана або ризиком структурної дегенерації біопротеза. Клапанозберігаючі операції (КЗО) пропонують альтернативу для уникнення цих ускладнень. Результати. Важливо чітко розмежувати хірургічні техніки. Терміни «клапанозберігаюча операція» та «Valve-Sparing Root Replacement» часто використовуються як синоніми, але вони описують процедури різної складності, мають різні показання та тривалість. Для цього виокремлюємо чотири основні категорії операційного втручання на корені при ГРАА. Порівняльні мета­аналізи припускають, що КЗО (операція David) асоціюються з нижчою летальністю порівняно з операцією Bentall. Однак дослідження, в яких використовують індекс відповідності (PSM), демонструють, що у пацієнтів із порівнянним профілем ризику обидві процедури забезпечують еквівалентні 10-річні виживаність та частоту повторних операцій. Висновки. Сучасні клінічні настанови рекомендують індивідуалізований підхід: операція David є пріоритетною для стабільних пацієнтів молодого віку з відновлюваною анатомією клапана, тоді як операція Bentall залишається золотим стандартом для хворих із гемодинамічною нестабільністю, невідновлюваною анатомією клапана та обмеженим інституційним досвідом виконання КЗО. Отримано: 30.12.2025 | Переглянуто: 12.01.2026 | Прийнято: 20.02.2026
Авторське право (c) 2026 М. П. САС, С. Я. КОСТІВ, В. І. КРАВЧЕНКО, І. М. КРАВЧЕНКО https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
ПОРІВНЯЛЬНИЙ АНАЛІЗ ЕФЕКТИВНОСТІ ЕМБОЛІЗАЦІЇ СЕЛЕЗІНКОВОЇ АРТЕРІЇ ТА ЕНДОСКОПІЧНОЇ СКЛЕРОТЕРАПІЇ ПРИ ВТОРИННІЙ ПРОФІЛАКТИЦІ КРОВОТЕЧ ІЗ ВАРИКОЗНО РОЗШИРЕНИХ ВЕН СТРАВОХОДУ
Мета роботи: порівняти клінічну ефективність та вплив на виживаність рентгенендоваскулярної емболізації селезінкової артерії (ЕСА) та ендоскопічної склеротерапії (ЕС) у пацієнтів із цирозом печінки. Матеріали і методи. У ретроспективно-проспективне дослідження включено 271 пацієнта (група I (ЕСА n=120); група II (ЕС, n=151)). Групи були однорідними за віком та класом Child-Pugh. Усім учасникам проводилася базова терапія неселективними бета-адреноблокаторами. Для оцінки результатів використано оригінальну інтегральну шкалу. Результати. Емболізація селезінкової артерії забезпечила стабільний клінічний результат у 77,5 % випадків проти 49,7 % при склеротерапії (p<0,001). Річна летальність у групі I (ЕСА) склала 13,3 %, тоді як у групі II (ЕС) – 38,4 %. Кумулятивна виживаність за Капланом – Мейєром була 0,87 проти 0,64 на користь ендоваскулярного методу. Отримані результати комплексного порівняльного аналізу переконливо свідчать, що ЕСА має розглядатися як пріоритетний метод вторинної профілактики кровотеч порівняно з ЕС. Виявлено достовірну різницю у структурі клінічних результатів між групами (p<0,001). Висновки. Емболізація селезінкової артерії є патогенетично обґрунтованим, високоефективним та безпечним методом вторинної профілактики, що переважає над локальними ендоскопічними методиками, особливо у пацієнтів із вираженою печінковою дисфункцією. Отримано: 09.01.2026 | Переглянуто: 26.01.2026 | Прийнято: 23.02.2026
Авторське право (c) 2026 С. М. КОЗЛОВ, О. Б. БІЛЯКОВ-БЄЛЬСЬКИЙ https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
НЕОБХІДНІСТЬ ЗАКРИТТЯ ДЕФЕКТУ БРИЖІ ПРИ ЛАПАРОСКОПІЧНИХ КОЛЕКТОМІЯХ
Мета роботи: визначити доцільність ушивання мезентеріальних дефектів на підставі ретроспективного аналізу результатів лапароскопічних резекцій товстої кишки. Матеріали і методи. Проведено ретроспективний аналіз 57 лапароскопічних резекцій товстої кишки, виконаних у період із 2018 р. до 2024 р. Оцінювали тривалість операційного втручання, частоту післяопераційних ускладнень, розвиток кишкової непрохідності, а також тривалість госпіталізації. У частини пацієнтів мезентеріальний дефект ушивали, в інших випадках дефект залишали відкритим. Результати. Випадки внутрішнього защемлення петель тонкої кишки з розвитком кишкової непрохідності спостерігалися виключ­но в пацієнтів, у яких мезентеріальний дефект не був закритий. Ушивання мезентеріального дефекту не супроводжувалося збільшенням частоти післяопераційних ускладнень або подовженням тривалості стаціонарного лікування. Достовірних відмінностей у тривалості госпіталізації між групами з ушитим та неушитим дефектами не виявлено. Висновки. Ушивання мезентеріального дефекту при лапароскопічних правобічних та лівобічних резекціях товстої кишки є доцільним і дозволяє знизити ризик розвитку внутрішніх защемлень петель тонкої кишки та гострої кишкової непрохідності у після­операційному періоді. Отримано: 15.12.2025 | Переглянуто: 20.01.2026 | Прийнято: 19.02.2026
Авторське право (c) 2026 В. В. ГРУБНІК, К. О. ВОРОТИНЦЕВА, В. М. КОСОВАН, С. П. ДЕГТЯРЕНКО https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
ОПТИМІЗАЦІЯ ХІРУРГІЧНОГО ЛІКУВАННЯ ГНІЙНО-ЗАПАЛЬНИХ ЗАХВОРЮВАНЬ М'ЯКИХ ТКАНИН У ПАЦІЄНТІВ ІЗ ЦУКРОВИМ ДІАБЕТОМ 2 ТИПУ ШЛЯХОМ ПОЄДНАННЯ СИСТЕМНОЇ ВАЗОДИЛАТАЦІЇ ТА ЛОКАЛЬНОЇ ІМУНОКОРЕКЦІЇ
Мета роботи: підвищити ефективність лікування пацієнтів із гнійно-запальними захворюваннями м'яких тканин і супутнім цукро­вим діабетом 2 типу шляхом розробки та впровадження тактики синергійного застосування системної вазодилатації та локаль­ної імунокорекції. Матеріали і методи. Традиційні хірургічні методи лікування часто не сприяють адекватному загоєнню ран у пацієнтів із діабетом через «метаболічну імунодепресію» та мікроангіопатію. У роботі представлено результати лікування 148 пацієнтів із гнійно-запаль­ними захворюваннями м'яких тканин (ГЗЗМТ) на тлі цукрового діабету (ЦД) 2 типу. Доведено, що традиційні методи лікуван­ня не забезпечують адекватної регенерації через імунометаболічний параліч та мікроангіопатію. Автор запропонував лікувальний комплекс, що включає системне застосування вазодилататора алпростадилу та локальну імунокорекцію мурамілпептидами. Результати. Встановлено, що поєднання цих компонентів дозволяє подолати «діабетичний стопор» загоєння. Цитологічно підтверджено пришвидшення появи фібробластів на 3–4 доби. За даними комп'ютерної планіметрії, площа ран в основній групі на 10 добу зменшилась на 59,3 % ((24,9±1,8) см²), тоді як у контрольній групі – лише на 24,9 % ((41,3±2,4) см²). Середньодобовий показник загоєння в основній групі склав 7,6 %, що у 1,6 раза перевищує результати стандартної терапії. Висновки. Синергетичний ефект системної вазодилатації та імунокорекції ефективно долає «діабетичний арешт загоєння», що приводить до значно швидшого закриття рани та об'єктивного покращення параметрів регенерації. Отримано: 21.01.2026 | Переглянуто: 04.02.2026 | Прийнято: 23.02.2026
Авторське право (c) 2026 М. Г. БОГАЧУК https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
ХІРУРГІЧНІ ПІДХОДИ ДО ЛІКУВАННЯ ВАСКУЛОБІЛІАРНИХ УШКОДЖЕНЬ ПЕЧІНКИ: РЕТРОСПЕКТИВНИЙ АНАЛІЗ ДОСВІДУ ОДНОГО ЦЕНТРУ
Мета роботи: визначити показання до резекційних втручань у пацієнтів з ятрогенними біліарними та васкулобіліарними ушкодженнями печінки, оцінити хірургічні ризики й ефективність резекцій, а також проаналізувати частоту післяопераційних ускладнень і летальності. Матеріали і методи. З січня 2004 р. до грудня 2024 р. у відділенні трансплантації та хірургії печінки Державної установи «Національний науковий центр хірургії та трансплантології імені О. О. Шалімова» Національної академії медичних наук України виконано 46 резекцій печінки з приводу біліарних та васкулобіліарних ушкоджень. У дослідження включено пацієнтів, яким з метою лікування виконували резекцію печінки. Перед операційним втручанням усім хворим проводили розширене клінічне обстеження, що включало оцінку загального стану, функціональних показників та виявлення супутньої патології із подальшою корекцією за потреби. У доопераційному періоді всім пацієнтам виконували мультиспіральну комп’ютерну томографію органів грудної клітки, черевної порожнини та малого таза з внутрішньовенним контрастуванням, а при наявності відповідних показань – магнітно-резонансну томографію органів черевної порожнини. Результати. За класифікацією Strasberg переважали ушкодження високих типів, зокрема E4, які становили понад половину випадків (54,4 %). Менш часто траплялися ушкодження типів E5 (23,9 %), E3 (13 %) та C (8,7 %). Судинний компонент ушкодження був наявним в 76 % пацієнтів: у 41 % фіксували ізольоване ураження правої печінкової артерії, тоді як у 20 % – поєднане ушкодження правої печінкової артерії та правої гілки ворітної вени. Серед виконаних хірургічних втручань домінували великі резекції печінки: правобічна розширена гемігепатектомія – у 41,3 % пацієнтів, правобічна гемігепатектомія – в 28,3 %, трисекціоектомія – у 15,2 %. Крім того, у 8,7 % хворих виникла необхідність у реконструкції ушкоджених судин. Післяопераційна летальність у досліджуваній когорті становила 15,2 %. Висновки. Резекційні операції залишаються єдиним обґрунтованим методом хірургічного лікування пацієнтів з ятрогенними васкулобіліарними ушкодженнями печінки, особливо у випадках розвитку ішемічного некрозу паренхіми чи виражених гнійно-септичних ускладнень. Оптимальний контроль сепсису та хронічного запального процесу в жовчовивідній системі є визначальним фактором у зменшенні ризику розвитку печінкової недостатності, неспроможності реконструктивних анастомозів і потенційно фатальних післяопераційних ускладнень. Отримано: 15.12.2025 | Переглянуто: 12.01.2026 | Прийнято: 18.02.2026
Авторське право (c) 2026 О. В. ГРИНЕНКО https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
ДОСВІД ХІРУРГІЧНОЇ КОРЕКЦІЇ ВУШНОЇ РАКОВИНИ ПРИ ТРАВМАТИЧНИХ ДЕФЕКТАХ
Мета роботи: систематизувати диференційовані підходи до хірургічного лікування пацієнтів із частковими постравматичними дефектами вушної раковини. Матеріали і методи. Ми проаналізували результати лікування 26 пацієнтів із травмами вушної раковини у віці від 18 до 64 років, з них 19 (73,1 %) – чоловіків і 7 (26,9 %) – жінок. У 5 (19,2 %) травмованих дефект вушної раковини забрали, прооперувавши за рахунок пластики місцевими тканинами самої вушної раковини. В 11 (42,3 %) був великий периферичний дефект вушної раковини, що захоплював верхню третину вуха, 8 (30,8 %) пацієнтів – периферичний дефект вушної раковини, що захоплює середню третину вуха, у 2 (7,7 %) – периферичний дефект, що захоплює нижню третину вуха. Всі ушкодження були односторонніми. Результати. Хірургічні маніпуляції розпочинали з ретельної передопераційної оцінки та аналізу дефекту. При цьому оцінювали як розмір дефекту, так і співвідношення його із завитком, протизавитком, раковиною та часткою. Особливу увагу приділяли стану навколишніх тканин. У всіх випадках виконували доопераційні прицільні фотографії вушної раковини. Фотографування, крім юридичного та наукового аспектів, дозволяло більш вдумливо оцінювати наявну патологію та складати план її усунення. Висновки. Вухо схильне до травм через розташування збоку голови і найчастіше уражається його верхня третина. Більшість реконструктивних операцій при травмі вуха потребували аутотрансплантата реберного хряща і завушного клаптя для його покриття. Використання аутотрансплантата хряща та покриття скронево-тім’янної фасції і трансплантації шкіри є нашим реконструктивним методом для відновлення дефектів у верхній і середній третинах вушної раковини. Отримано: 01.10.2025 | Переглянуто: 09.01.2026 | Прийнято: 19.02.2026
Авторське право (c) 2026 В. С. САВЧИН, Н. В. ТУЗЮК, Д. В. АНДРЮЩЕНКО, С. Р. БОХОНКО https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
ОСОБЛИВОСТІ ЛАПАРОСКОПІЧНОЇ ХОЛЕЦИСТЕКТОМІЇ ПРИ ГОСТРОМУ ХОЛЕЦИСТИТІ У ПАЦІЄНТІВ НА ТЛІ ПОПЕРЕДНЬО ПЕРЕНЕСЕНИХ ОПЕРАЦІЙ НА ЧЕРЕВНІЙ ПОРОЖНИНІ
Мета роботи: вивчити вплив спайкового процесу після попередніх відкритих операційних втручань на органах черевної порожнини на можливість проведення лапароскопічної холецистектомії. Матеріали і методи. Ретроспективно проаналізовано результати лікування 685 пацієнтів із неускладненим гострим холециститом за період 2021–2024 рр. Відповідно до мети дослідження хворих поділили на три групи: перша – пацієнти без попередніх операційних втручань на черевній порожнині (528 (77,0 %)), друга – хворі з попередніми операціями на нижніх відділах черевної порожнини (99 (14,5 %)), третя – пацієнти з попередніми операціями на верхніх відділах черевної порожнини, які виконано через серединний розріз (58 (8,5 %)). Тобто 157 (23,0 %) хворих із загальної кількості мали попередні відкриті операційні втручання на черевній порожнині. Результати. Попередні втручання на черевній порожнині не є протипоказаннями до виконання лапароскопічної холецистектомії, хоча зумовлюють певні тактичні підходи до техніки операції. Жодному пацієнту з першої та другої груп не знадобилося переведення на відкриту холецистектомію, а у хворих із третьої групи конверсія не була пов’язана зі спайковим процесом черевної порожнини. Також в оперованих хворих не було жодних ускладнень при постановці портів та проведенні адгезіолізису. В пацієнтів із попередніми втручаннями на верхніх відділах черевної порожнини подовжується тривалість лапароскопічної холецистектомії, та частіше виникають технічні труднощі при роз’єднанні спайок у підпечінковому просторі й при дисекції міхурової ніжки (63,3 проти 32,8 % та 33,5 % відповідно (p<0,001)). Також у цієї групи хворих збільшується час відновлення перистальтики в післяопераційному періоді та терміни стаціонарного лікування. Висновки. Попередні операційні втручання на черевній порожнині не є протипоказанням до лапароскопічної холецистектомії при гострому холециститі, однак виконання хірургічного втручання має певні особливості, які залежать від попередніх відкритих втручань на черевній порожнині. Адгезіолізис необхідно проводити лише для забезпечення технічних можливостей для доступу та проведення лапароскопічної холецистектомії з дотриманням правил критичного погляду на безпеку (CVS). Симультанний адгезіолізис необхідно проводити лише за умови небезпеки розвитку кишкової непрохідності (сформовані шнуроподібні васкуляризовані фіброзні спайки, які порушують пасаж по кишечнику) в подальшому. Отримано: 10.01.2026 | Переглянуто: 26.01.2026 | Прийнято: 23.02.2026
Авторське право (c) 2026 Д. Б. ФІРА, І. М. ДЕЙКАЛО, Д. В. ОСАДЧУК, Ю. О. ХІЛЬКО, П. О. ГЕРАСИМЧУК https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
РЕКОНСТРУКЦІЯ ПІСЛЯ ГАНГРЕНИ ФУРНЬЄ У ЧОЛОВІКІВ
Мета роботи: проаналізувати реконструктивний етап лікування гангрени Фурньє у чоловіків, зіставити власні клінічні дані з сучасною літературою та показати можливості ранньої етапної реконструкції геніталій місцевими тканинами. Матеріали і методи. Ретроспективно проаналізовано 150 пацієнтів із хірургічно підтвердженим некротизуючим фасціїтом, пролікованих у 1999–2024 рр. Із них 21 пацієнт мав ураження зовнішніх геніталій, промежини і/або перианальної ділянки. Додатково виконано наративний огляд публікацій 2019–2026 рр. щодо реконструкції після гангрени Фурньє. Результати. Гангрену Фурньє виявлено у 21 (14,0 %) із 150 пацієнтів; чоловіки становили 16 (76,2 %) випадків. Летальність у групі дорівнювала 28,6 %. В 12 чоловіків, у яких вдалося локалізувати інфекційний процес, площа втрати шкірного покриву становила 80–375 см²; у 5 пацієнтів втрата покривів статевого члена і калитки була повною, в 7 – частковою. Вільна тонкошарова аутодермопластика забезпечувала швидке закриття гранулюючих ран, однак супроводжувалася рубцюванням, ретракцією м’яких тканин і деформацією статевого члена. У 5 пацієнтів виконано етапну реконструкцію місцевим шкірно-підшкірним клаптем-стеблом із присередньої поверхні стегна. При огляді через 6–12 місяців відзначено задовільне еластичне покриття та відновлення уродинамічної й еректильної функції. Обговорення. Вільна аутодермопластика залишається базовим способом закриття плоских добре гранулюючих дефектів, але в генітально-промежинній зоні часто не забезпечує оптимального функціонально-естетичного результату. Описаний клінічний випадок підтверджує можливість ранньої етапної реконструкції одразу після локалізації інфекції. Висновки. Реконструктивна тактика після гангрени Фурньє має бути індивідуалізованою: вільна аутодермопластика придатна для швидкого загоєння рани, тоді як місцевий клапоть-стебло дозволяє отримати повноцінніше м’якотканинне покриття у функціонально важливій ділянці. Отримано: 05.01.2026 | Переглянуто: 02.02.2026 | Прийнято: 23.02.2026
Авторське право (c) 2026 Ігор Стояновський https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
УСПІШНЕ ЕНДОСКОПІЧНЕ УСУНЕННЯ ВИСОКОЇ КИШКОВОЇ НЕПРОХІДНОСТІ ПРИ СИНДРОМІ МІРІЗЗІ ТИПУ VА У ПАЦІЄНТКИ СТАРЕЧОГО ВІКУ
Мета роботи: проаналізувати результати ендоскопічного лікування пацієнтки із синдромом Міріззі типу Vа. Матеріали і методи. Випадок успішного ендоскопічного лікування високої кишкової непрохідності при синдромі Міріззі типу Vа у пацієнтки старечого віку. Результати. Ургентне ендоскопічне втручання у вигляді фрагментації та вилучення конкременту дозволило уникнути розширення об’єму операції у пацієнтки старечого віку. Післяопераційний період перебігав без ускладнень із повним регресом скарг. У даному випадку ендоскопічно-орієнтована тактика виявилася повністю ефективною. Проте важливо відмітити, що така стратегія потребує ретельного динамічного спостереження. Висновки. Клінічний випадок підкреслює важливість подальшої роботи наукової спільноти у напрямку стандартизації та розробки єдиних клінічних рекомендацій лікування пацієнтів із синдромом Міріззі та вказує на важливість мультидисциплінарного підходу до даної патології. Розробка ендоскопічних підходів до діагностики та лікування наразі є пріоритетними при даній патології, що вказує нам на необхідність покращення кваліфікації кадрів та матеріальної бази. Отримано: 30.12.2025 | Переглянуто: 19.01.2026 | Прийнято: 17.02.2026
Авторське право (c) 2026 С. М. ЗАВГОРОДНІЙ, М. Б. ДАНИЛЮК, А. І. РИЛОВ, К. О. ЗИМНЯ, Я. В. СУМИК, А. Д. МИХАЛЬЧЕНКО https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
ВИЯВЛЕННЯ РИЗИКУ ВИНИКНЕННЯ СИНДРОМУ ОБСТРУКТИВНОГО АПНОЕ-ГІПОПНОЕ СНУ В ПАЦІЄНТІВ З ОЖИРІННЯМ У ПЕРЕДОПЕРАЦІЙНОМУ ПЕРІОДІ
Мета роботи: вивчити кореляційний зв’язок між індексом маси тіла та індексом апное-гіпопное в пацієнтів з ожирінням у перед­операційному періоді перед баріатричним хірургічним втручанням. Матеріали і методи. Проведено клінічний моніторинг 50 пацієнтів з ожирінням, які проходили передопераційну підготовку перед баріатричним втручанням. Вік пацієнтів був від 24 до 65 років (середній – (43,2±9,7) року), індекс маси тіла (ІМТ) коливався від 35,0 до 60,8 кг/м² (середній – (44,0±5,6) кг/м²). Оцінку ступеня денної сонливості проводили за шкалою Епворта (ESS), ризик синдрому обструктивного апное-гіпопное сну (СОАГС) – за шкалою STOP-Bang. Полісомнографічне дослідження виконували для визначення апное-гіпопное індексу (AГI). Статистичний аналіз проводили за допомогою програмного забезпечення Statictica 10.0. Результати. Під час дослідження виявлено статистично значущий середній позитивний зв’язок між ІМТ та AГI (r=0,53; p<0,001; a=0,05). Провівши порівняння за статтю, виявлено, що як і чоловіків, так й у жінок зв’язок між ІМТ та АГІ – середній позитивний, але у чоловіків він більш статистично значущий (r=0,54; p<0,001; a=0,05), ніж у жінок (r=0,50; p<0,00; a=0,05). Простежено також тенденцію до зростання ризику СОАГС зі збільшенням віку (r=0,55; p<0,001; a=0,05). Висновки. Зі збільшенням ІМТ зростає тяжкість синдрому обструктивного апное. Скринінг СОАГС повинен бути обов’язковим етапом передопераційної підготовки пацієнтів з ожирінням перед баріатричним втручанням. Отримано: 02.01.2026 | Переглянуто: 26.01.2026 | Прийнято: 20.02.2026
Авторське право (c) 2026 Р. П. ЯЦЕНКО, О. В. ТКАЧУК https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
МУЛЬТИДИСЦИПЛІНАРНІ ПІДХОДИ ДО ХІРУРГІЧНОГО ЛІКУВАННЯ ПАЦІЄНТІВ ІЗ РАДИКУЛЯРНОЮ КІСТОЮ
Мета роботи: оптимізувати підходи до лікування пацієнтів із радикулярною кістою на основі власних клінічних спостережень. Матеріали і методи. Під спостереженням у ТОВ «Медичний центр «ЛОРІМЕД» перебували 12 хворих на радикулярну кісту. В роботі описано клінічний випадок одного з них. У пацієнтки Т. 57-ми років в анамнезі місяць тому були гнійні виділення з носа із неприємним запахом та сильний біль у ділянці ураженого зуба та верхньощелепної пазухи справа. Попередньо було проведено симптоматичне лікування з антибіотикотерапією. Стан тимчасово поліпшився, після чого її скерували на операційне лікування, яке проводили під загальним знеболюванням. Результати. Після спільного огляду зі стоматологом прийняли рішення щодо проведення ендоскопічної правобічої гайморотомії, підслизової резекції носової перегородки та екстракції ураженого зуба. Через місяць після хірургічного втручання антростома широка та функціональна, слизова оболонка пазухи чиста, скарги відсутні. Слизова ясна у ділянці видаленого зуба без патологічних змін і ознак запалення. У майбутньому планується імплантація з остеопластикою. Основними умовами для успішного лікування пацієнтів із даною патологією є мультидисциплінарний підхід з залученням стоматолога, а саме, екстракція причинного зуба та формування широкої функціональної антростоми. Висновки. Ендоскопічна гайморотомія дозволяє провести повну санацію ураженої пазухи з мінімальною травматизацією навколишніх тканин, відсутністю косметичних дефектів та дає можливість одночасно виконати корекцію внутрішньоносових структур для кращої вентиляції пазухи. Отримано: 18.04.2025 | Переглянуто: 12.01.2026 | Прийнято: 23.02.2026
Авторське право (c) 2026 І. В. ХОРУЖИЙ, Ю. М. АНДРЕЙЧИН, Ю. Ю. ПРОЦКІВ, А. В. РУСАК, А. П. КОВАЛИК https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
ДІАГНОСТИКО-ЛІКУВАЛЬНА ТАКТИКА ПРИ ВОГНЕПАЛЬНИХ ПОРАНЕННЯХ СФІНКТЕРНОГО АПАРАТУ ПРЯМОЇ КИШКИ: ЕТАПНИЙ ПІДХІД
Мета роботи: систематизувати та оптимізувати сучасні підходи до діагностики та лікування вогнепальних поранень сфінктерного апарату прямої кишки з урахуванням сучасних принципів damage control surgery та основ реконструктивної хірургії і розробити клінічний алгоритм ведення даних пацієнтів. Матеріали і методи. Проведено аналіз сучасних літературних джерел та узагальнення клінічних підходів до ведення пацієнтів із вогнепальними пораненнями аноректальної ділянки. В алгоритм включено клінічне обстеження, комп’ютерну томографію органів черевної порожнини та органів малого таза з контрастуванням, ректороманоскопію, відеосигмоскопію, інтраопераційну ревізію та на етапі реконструкції – ендоанальну ультрасонографію. Проаналізовано 26 випадків бойових вогнепальних осколкових та кульових поранень сфінктерного апарату прямої кишки на етапах медичної евакуації. Результати. Диференційований комплексний етапний підхід залежно від загального гемодинамічного статусу пораненого, анатомічної локалізації ушкодження (інтра- або екстраперитонеальні ушкодження) та ступеня руйнування сфінктерного апарату прямої кишки дозволяє зменшити частоту септичних ускладнень і покращити подальші функціональні результати. Рання диверсія калу (колостомія) з подальшою сфінктеропластикою після стабілізації загального стану пацієнта та нормалізації гемодинамічних показників, знизили частоту ускладнень та поліпшили подальші функціональні результати. Висновки. Вогнепальні ушкодження сфінктерного апарату прямої кишки потребують диференційованого комплексного етапного хірургічного лікування. Рання колостомія, первинна хірургічна обробка, повторна хірургічна обробка вогнепальних поранень із подальшою реконструкцією сфінктерного апарату прямої кишки забезпечують оптимальний контроль за інфекцією та подальшим відновленням порушення функції утримання кишкового вмісту, викликане ушкодженням м’язів та нервів. Отримано: 19.01.2026 | Переглянуто: 04.02.2026 | Прийнято: 19.02.2026
Авторське право (c) 2026 Р. Л. ТИТУС, Я. М. СУСАК https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
МАЛОІНВАЗИВНЕ ВИДАЛЕННЯ ВЕЛИКОГО КОНКРЕМЕНТУ ОРТОТОПІЧНОГО ІЛЕАЛЬНОГО НЕОЦИСТУ ЗА ДОПОМОГОЮ КОМБІНОВАНОЇ ЛІТОТРИПСІЇ
Мета роботи: на основі конкретного клінічного випадку комбінованої ендовезикальної літотрипсії (механічної та гольмієво-лазер­ної) при великому конкременті ортотопічного ілеального неоцисту привернути увагу хірургів-урологів до особливостей перебігу неоцистолітіазу, потенційних інтраопераційних ризиків та тактичних рішень, що є безпечними і радикальними при втручанні. Комбіноване застосування механічного цистолітотриптора та гольмієвого лазера є ефективною й доцільною альтернативою більш травматичним методам видалення каменів у кишкових сечових резервуарах, а наведений клінічний приклад демонструє можливість запобігання ускладненням та забезпечення оптимального хірургічного результату. Отримано: 25.11.2025 | Переглянуто: 13.01.2026 | Прийнято: 23.02.2026
Авторське право (c) 2026 С. О. НЕСТЕРУК, І. І. СМАЧИЛО, В. В. ТВЕРДОХЛІБ, А. І. МИСАК https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
МУЛЬТИДИСЦИПЛІНАРНИЙ ПІДХІД ДО ЛІКУВАННЯ ПАЦІЄНТА ЧОЛОВІЧОЇ СТАТІ, ХВОРОГО НА РАК ГРУДНОЇ ЗАЛОЗИ НА ТЛІ ХРОНІЧНОЇ СЕРЦЕВО-СУДИННОЇ ПАТОЛОГІЇ: УСПІШНЕ ХІРУРГІЧНЕ ТА МЕДИКАМЕНТОЗНЕ ЛІКУВАННЯ
Мета роботи: проаналізувати клінічний випадок щодо виявлення раку грудної залози у пацієнта чоловічої статі на тлі серцево-судинної патології, оцінити особливості діагностики, перебігу та тактики лікування при поєднанні кардіологічного та онкологічного процесів, а також підкреслити необхідність міждисциплінарного підходу. Матеріали і методи. Матеріалом дослідження став клінічний випадок пацієнта чоловічої статі, у якого рак грудної залози було виявлено під час обстеження з приводу серцево-судинної патології. Проведено ретроспективний аналіз даних амбулаторної карти, результатів інструментальних та лабораторних досліджень. Результати. Проведено аналіз клінічного випадку раку грудної залози у чоловіка зі складною тривалою серцево-судинною патологією, виявлено клініко-діагностичні особливості поєднання серцевої та онкологічної патологій. Проаналізовано вплив серцевої патології на вибір та перебіг протипухлинного лікування. Після комбінованого лікування раку грудної залози у пацієнта досягнуто ремісії, прогноз сприятливий за умови дотримання рекомендацій і регулярного спостереження. Продемонстровано роль міждисциплінарного підходу (кардіолога, онколога, терапевта) у веденні подібних клінічних випадків. Висновки. Випадки поєднання серцевої та онкологічної патологій підкреслюють необхідність комплексного обстеження та актив­ного скринінгу рідкісних онкологічних захворювань у чоловіків. Оптимальне ведення пацієнтів потребує міждисциплінарного підходу з кардіопротекцією та контролем функції серцево-судинної системи. Received: 15.11.2025 | Revised: 05.01.2026 | Accepted: 20.02.2026
Авторське право (c) 2026 Л. В. РАДЕЦЬКА, І. О. ЛАБА https://creativecommons.org/licenses/by/4.0