Шпитальна хірургія. Журнал імені Л. Я. Ковальчука
Шпитальна хірургія - український науково-практичний журнал, який видається щоквартально. Журнал публікує статті, які охоплюють різні галузі хірургії та мають наукове й практичне значення для хірургів усіх спеціальностей. Журнал публікує оригінальні статті, огляди, дискусії на допомогу лікарям-практикам і дослідникам, діяльність яких пов’язана з хірургією. Статті відображають передовий досвід і результати наукових досліджень стосовно хірургічних захворювань та їх лікування. Важливою частиною редакційної політики є публікація лекцій провідних фахівців. Крім цього, журнал публікує матеріали з історії медицини, короткі обговорення клінічних випадків, повідомлення про з’їзди та конференції, рецензії. ISSN 2414-4533 (Online), ISSN 1681-2778 (Print)
Автори, які публікуються у журналі «Шпитальна хірургія. Журнал імені Л. Я. Ковальчука», погоджуються з такими умовами: 1. Автори залишають за собою право на авторство своєї роботи та передають журналу право першої публікації цієї роботи на умовах ліцензії Creative Commons Attribution License, котра дозволяє іншим особам вільно розповсюджувати опубліковану роботу з обов'язковим посиланням на авторів оригінальної роботи та першу публікацію роботи у цьому журналі. 2. Автори мають право укладати самостійні додаткові угоди щодо неексклюзивного розповсюдження роботи у тому вигляді, в якому вона була опублікована в цьому журналі (наприклад, розміщувати роботу в електронному сховищі установи або публікувати у складі монографії), за умови збереження посилання на першу публікацію роботи в цьому журналі. 3. Політика журналу дозволяє і заохочує розміщення авторами в мережі Інтернет (наприклад, у сховищах установ або на особистих веб-сайтах) рукопису роботи як до подання цього рукопису до редакції, так і під час його редакційного опрацювання, оскільки це сприяє виникненню продуктивної наукової дискусії та позитивно позначається на оперативності та динаміці цитування опублікованої роботи (див. The Effect of Open Access).
КОМБІНОВАНЕ ВИКОРИСТАННЯ КЛАПТЯ ВЕЛИКОГО САЛЬНИКА ТА NHS-PEG У ПАЦІЄНТІВ ДЛЯ ЗНИЖЕННЯ ЧАСТОТИ ПІСЛЯОПЕРАЦІЙНИХ УСКЛАДНЕНЬ ПРИ ПАНКРЕАТОДУОДЕНЕКТОМІЇ
Мета роботи: визначити ефективність застосування клаптя великого сальника для прикриття панкреатоєюноанастомозу при панкреатодуоденектомії та оцінити вплив поєднання сальника з біодеградабельною прокладкою, обробленою NHS-PEG, на вираження післяопераційної запальної відповіді та частоту розвитку клінічно значущої панкреатичної нориці. Матеріали і методи. У проспективне дослідження включено 97 пацієнтів, які перенесли панкреатодуоденектомію (ПД) у 2023–2025 рр. Хворих поділили на три групи: контрольну (n=32, стандартна ПД без прикриття анастомозу), групу «Сальник без NHS-PEG» (n=29) та групу «Сальник + NHS-PEG» (n=36). Порівнювали частоту клінічно значущої післяопераційної панкреатичної нориці (ПОПН) та динаміку запальних біомаркерів (C-реактивного білка (CRP), інтерлейкіну-6 (IL-6), прокальцитоніну (PCT)) у різні терміни післяопераційного періоду. Результати. Частота клінічно значущої ПОПН (ступеня B/C) у контрольній групі становила 18,8 %, тоді як у групі з ізольованим прикриттям клаптем великого сальника – 10,3 %, а в групі з комбінованим застосуванням сальника та NHS-PEG – лише 5,6 %. Таким чином, додаткове використання NHS-PEG забезпечувало майже чотириразове зниження ризику формування нориці. Аналіз біомаркерів показав достовірне зниження рівнів CRP та IL-6 у пацієнтів із прикриттям клаптем великого сальника, особливо в групі «Сальник + NHS-PEG», починаючи з 1-ї доби після операції. Для PCT відмінності між групами стали статистично значущими на 7-му добу. Жодних додаткових ускладнень, пов’язаних із застосуванням клаптя великого сальника чи NHS-PEG, не зафіксовано. Висновки. Прикриття панкреатоєюноанастомозу сальниковим клаптем сприяє зменшенню післяопераційної запальної відповіді та зниженню ризику розвитку клінічно значущих панкреатичних нориць після панкреатодуоденектомії. Найвищу ефективність продемонстрував комбінований підхід із використанням сальника та NHS-PEG, який можна вважати безпечним, технічно доступним і перспективним методом профілактики післяопераційних ускладнень.
Авторське право (c) 2025 О. Ю. УСЕНКО, В. Й. СМОРЖЕВСЬКИЙ, О. М. СИМОНОВ https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
ФАКТОРИ РИЗИКУ ПОРУШЕННЯ ЦІЛІСНОСТІ ШВІВ ТОВСТО-ТОВСТОКИШКОВИХ АНАСТОМОЗІВ ПІСЛЯ РАДИКАЛЬНИХ ОДНОЕТАПНИХ ХІРУРГІЧНИХ ВТРУЧАНЬ У КОЛОРЕКТАЛЬНІЙ ХІРУРГІЇ
Мета роботи: встановити основні фактори, що впливають на ризик порушення цілісності швів колоректальних анастомозів після радикальних одноетапних хірургічних втручань у колоректальній хірургії. Матеріали і методи. Проведено ретроспективне дослідження результатів хірургічного лікування 44 пацієнтів, яким виконували радикальні одноетапні операції на товстій кишці з накладанням первинного анастомозу. Передню резекцію прямої кишки виконано у 28 пацієнтів (63,5 %), лівобічну геміколектомію – в 11 (25 %), правобічну геміколектомію – у 5 (11,5 %). Використовували класифікацію факторів ризику на модифіковані та немодифіковані, передопераційні, операційні та післяопераційні. Статистичний аналіз включав обчислення відношення шансів (ВШ) з 95 % довірчими інтервалами (ДІ) та відносного ризику (ВР) із використанням SPSS 26.0. Результати. Загальна частота неспроможності швів склала 13,6 %. Найсуттєвішими модифікованими передопераційними факторами виявилися гіпопротеїнемія (ВШ=3,74), гіпотрофія (ВШ=3,05) та ожиріння (ВШ=2,32). Серед операційних факторів найвищий ризик асоціювався з недостатнім кровопостачанням анастомозу (ВШ=5,21), поганим кровопостачанням ділянки резекції (ВШ=4,56) та відсутністю превентивної стоми (ВШ=3,52). З-поміж немодифікованих факторів виділялися ASA IV (ВШ=3,68), індекс коморбідності за Чарлсоном ≥5 (ВШ=3,53), локалізація пухлини <5 см від анального отвору (ВШ=4,16) та ургентна операція (ВШ=3,75). Післяопераційна масивна гемотрансфузія продемонструвала ВШ=4,18. Розроблено модель стратифікації прогнозу ризику: високий (≥3 фактори) – 27,8 %, середній (1–2 фактори) – 8,6 %, низький (0 факторів) – 3,1 %. Висновки. Неспроможність швів колоректальних анастомозів є мультифакторним ускладненням. Виявлення та корекція модифікованих факторів ризику, зокрема нутрітивного статусу, забезпечення адекватної васкуляризації анастомозу та використання превентивної стоми при низьких резекціях, дозволяє індивідуалізувати підхід до попередження неспроможності швів та покращити результати хірургічного лікування.
Авторське право (c) 2025 І. Я. ДЗЮБАНОВСЬКИЙ, В. Р. БУРАТИНСЬКИЙ https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
НУТРІЦІОЛОГІЧНА ПІДТРИМКА У ЛІКУВАННІ ВОГНЕПАЛЬНИХ ПОРАНЕНЬ: РОЛЬ ГІДРОЛІЗАТІВ КОЛАГЕНУ
Мета роботи: оцінити ефективність призначення гідролізатів колагену в комплексному лікуванні вогнепальних поранень кінцівок у військовослужбовців. Матеріали і методи. У дослідженні взяли участь 80 військовослужбовців віком 20–59 років із вогнепальними пораненнями кінцівок, яких поділили на дві групи: групу порівняння (контрольна, стандартне лікування, n=42) та основну (n=38; стандартне лікування + гідролізат колагену перорально протягом 45–60 діб). Групи не відрізнялися за віком ((33,4±1,2) та (34,1±1,4) року), індексом маси тіла ((27,7±3,2) проти (28,3±2,7) кг/м²; p>0,05), тяжкістю травм та частотою супутньої патології. Найбільш поширеними були уламкові поранення (72,5 %), частіше нижніх кінцівок (61,3 %), що відображало умови бойових дій. Оцінювали клінічні та лабораторні показники: динаміку очищення ран, формування грануляційної тканини, рівень мікробної контамінації, цитологічні характеристики мазків, інтенсивність запалення та маркери інтоксикації. Результати. У контрольній групі загоєння відбувалося типовим шляхом із вираженою лейкоцитарною інфільтрацією ((130,5±7,5) клітин у полі зору на 7-му добу), високим рівнем деструкції ((96,5±2,0) %) та тривалою мікробною контамінацією ((3,5±0,8×100 МТ/100) лейкоцитів). У пацієнтів, які отримували гідролізат колагену, на 7-му добу кількість лейкоцитів була достовірно нижчою (101,5±6,8; p<0,05), а частка їх деструктивних форм зменшилася майже у 1,5 раза ((63,5±4,2) % проти ((92,4±3,1) %; p<0,01). На 14-ту добу мікробна контамінація знижувалася до 0,4±0,1 (проти 1,3±0,4 – у контрольній групі; p<0,05). Цитологічний аналіз показав швидший перехід від дегенеративно-запальних до регенераторних цитограм: кількість макрофагів і фібробластів в основній групі на 14-ту добу перевищувала значення у контрольній групі майже удвічі ((18,5±1,4) % та (12,8±0,9) % проти (8,5±0,7) % та (5,9±0,6) %; p<0,01). До 21-ї доби цитограма основної групи відповідала стадії зрілого грануляційного процесу, тоді як у пацієнтів із контрольної групи зберігалися ознаки уповільненого запалення. Висновки. Включення гідролізатів колагену до комплексної терапії вогнепальних поранень забезпечує протективний ефект: знижує вираження запальної деструкції, пришвидшує санацію ран від патогенної флори та стимулює раннє формування макрофагально-фібробластичного компонента, необхідного для якісної регенерації. Метод має перспективи для широкого застосування у військовій медицині, оскільки сприяє скороченню термінів лікування, зниженню ризику інфекційних ускладнень та підвищенню ефективності відновлення у поранених.
Авторське право (c) 2025 П. Т. МУРАВЙОВ, М. Г. БЕЗПАЛЬКO, В. В. КОЛОДІЙ, В. Г. ШЕВЧЕНКО https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
МАРКЕРИ СТРЕСУ ПРИ ВАГОСИМПАТИЧНІЙ БЛОКАДІ У ТОРАКАЛЬНІЙ ХІРУРГІЇ
Мета роботи: визначити вплив вагосимпатичної блокади на динаміку маркерів стресу в пацієнтів до та після проведення операційного втручання у торакальній хірургії. Матеріали і методи. У статті досліджено вплив вагосимпатичної блокади (ВСБ) на інтенсивність стресової відповіді у пацієнтів, які перенесли резекційні операційні втручання на легенях. Вивчено динаміку маркерів стресу: нейроендокринних маркерів – рівнів кортизолу та адренокортикотропного гормону (АКТГ); запальних маркерів – рівня інтерлейкіну-6 (IL-6); судинних та ендотеліальних маркерів – рівня ендотеліну-1 (ЕТ-1). Залежно від застосування ВСБ, пацієнтів 30–45-ти років поділили на дві групи. Статистичний аналіз результатів проводився з використанням програмного забезпечення Statistica 13.0 (StatSoft Inc., США) та Microsoft Excel. Перевірку даних на нормальність розподілу здійснювали за допомогою критерію Шапіро – Уїлка. Для порівняння двох незалежних вибірок застосовували t-критерій Стьюдента або U-критерій Манна – Уїтні залежно від типу розподілу. Достовірними вважалися результати при p<0,05. Результати. Встановлено, що у пацієнтів, яким застосовували лише загальну анестезію з керованою штучною вентиляцією легень (ШВЛ) спотерігалося достовірне підвищення рівнів кортизолу, АКТГ, IL-6 та ЕТ-1 на 1-шу добу після операції з невеликою тенденцією до зниження на 3-тю добу після хірургічного втручання. Показано, що використання ВСБ у поєднанні з тотальною внутрішньовенною анестезією та керованою ШВЛ сприяє достовірному зниженню рівнів кортизолу, АКТГ, IL-6 та ЕТ-1, порівняно з контрольною групою, де використовували лише загальну анестезію. На 7-му добу післяопераційного періоду в пацієнтів із загальною анестезією рівні зазначених біомаркерів залишалися вищими за норму, що свідчить про тривалу стресову та запальну відповідь і незавершеність адаптаційних процесів. Водночас у групі з ВСБ спостерігалося більш виражене зниження рівнів кортизолу, АКТГ, IL-6 та ЕТ-1 з наближенням досліджуваних показників до референтних значень. Висновки. Вагосимпатична блокада має ефективність у профілактиці гострого постторакотомічного больового синдрому і може бути використана як альтернативний метод за наявності протипоказань для грудної епідуральної анестезії.
Авторське право (c) 2025 А. І. СУХОДОЛЯ, Л. І. СУХОДОЛЯ https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
КЛІНІКО-ЛАБОРАТОРНА ХАРАКТЕРИСТИКА ЕФЕКТИВНОСТІ РІЗНИХ МЕТОДІВ ОПЕРАЦІЙНОГО ВТРУЧАННЯ У ПАЦІЄНТІВ З УСКЛАДНЕНИМ ХОЛЕДОХОЛІТІАЗОМ
Мета роботи: оцінити клініко-лабораторні показники, перебіг післяопераційного періоду за умови різних методів операційного лікування у пацієнтів з ускладненим холедохолітіазом із метою визначення оптимальної хірургічної тактики. Матеріали і методи. У дослідженні було проведено клінічне обстеження та аналіз лабораторних даних 122 пацієнтів із холедохолітіазом (ХЛ), ускладненим холангітом (Х) та біліарним панкреатитом (БП) за умови жовчнокам’яної хвороби (ЖКХ), які перебували на стаціонарному лікуванні в КНП «Тернопільська міська комунальна лікарня швидкої допомоги». Хворих поділили на 2 групи: 1(n=59) – пацієнти з холедохолітіазом, ускладненим холангітом (ХЛ+Х), 2(n=63) – хворі на холедохолітіаз, ускладнений біліарним панкреатитом (ХЛ+БП). Пацієнтів обох груп поділили на підгрупи залежно від методики лікування. Діаг­ноз холедохолітіазу, ускладненого холангітом, встановлювали на основі клінічного протоколу «Жовчнокам’яна хвороба (ЖКХ)», наказ МОЗ України № 271 та Tokyo Guidelines 2018. Діагноз біліарного панкреатиту визначали згідно з японськими рекомендаціями щодо менеджменту біліарного панкреатиту. Статистичну обробку даних проводили за допомогою програми Statistica 10.0. Абсолютні показники подано як середнє значення (Mean)±стандартне відхилення (SD), а при непараметричних даних – у вигляді медіани (Me) та квартилів. Для порівняння відсоткових величин використовували χ²-критерій Пірсона. Результати. Проведення операційного втручання без застосування контрастування у хворих із ХЛ+Х або ХЛ+БП супроводжується менш вираженою запальною реакцією, що підтверджується достовірним зниженням температури тіла через 24 і 72 год після операції, а також зменшенням інтенсивності больового синдрому через 72 год (в 1,42 та 1,26 раза відповідно; p<0,05–0,001). У пацієнтів із ХЛ+Х через 24 год після операції без контрастування визначається вірогідно нижчий рівень L-FABP (на 26,09 %), а через 72 год – нижчі показники L-FABP (на 36,54 %), аланінамінотрансфераза (АЛТ) (на 53,33 %) та загального білірубіну (на 53,50 %) порівняно з підгрупою з контрастуванням. У пацієнтів із ХЛ+БП виявляються аналогічні тенденції: через 24 та 72 год після операції без контрастування рівні ГГТП, L-FABP та загального білірубіну достовірно нижчі (на 58,84–131,25 %), додатково через 72 год знижуються активності АЛТ (на 32,61%) і аспартатамінотрансферази (АСТ) (на 21,62 %) порівняно з підгрупою із контрастуванням. Висновки. Відмова від контрастування під час операційного втручання є клінічно доцільною у пацієнтів із холедохолітіазом, ускладненим холангітом або біліарним панкреатитом, оскільки сприяє зниженню запальної реакції, больового синдрому та покращенню біохімічних показників у ранньому післяопераційному періоді.
Авторське право (c) 2025 Н. М. ОСТРОВСЬКИЙ, І. М. ДЕЙКАЛО https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
УЛЬТРАЗВУКОВА ДІАГНОСТИКА ПАЦІЄНТІВ ІЗ ГЕМОРАГІЧНИМИ УСКЛАДНЕННЯМИ ТРАВМ ГРУДНОЇ КЛІТКИ
Мета роботи: вивчити доцільність використання ультразвукової діагностики (УЗД) за FAST-протоколом при ушкодженнях грудної клітки. Матеріали і методи. У дослідженні наведено результати обстеження 859 пацієнтів з ізольованими та поєднаними ушкодженнями грудної клітки. УЗ-дослідження є високоінформативним та безпечним методом візуалізації, що не викликає додаткового навантаження на організм. Обстеження проводили без необхідності у спеціальній підготовці пацієнтів. За потреби використовували додаткові режими УЗД: кольорове доплерівське картування, імпульсну доплерографію, панорамне сканування. Діагностику здійснювали згідно з FAST-протоколом для операційного виявлення вільної рідини (крові) у плевральній порожнині та ознак пневмотораксу, що дозволяло швидко приймати рішення щодо хірургічного втручання. Результати. Особливу діагностичну цінність методика продемонструвала в тих 14 випадках ((15,6±4,2) %), коли обсяг гемотораксу був відносно невеликим (менше 450–500 мл), і при традиційному підході операційне втручання не вважалося доцільним. Проте саме УЗ-ознаки триваючої кровотечі стали обґрунтованим показанням до невідкладної хірургічної допомоги. Хибнопозитивних результатів при застосуванні цього методу не зафіксовано, специфічність становила 100 %. Висновки. Запропонована методика ультразвукової візуалізації триваючої кровотечі при травмі грудної клітки є клінічно доцільною, адже дозволяє операційно, без інвазії та з високою специфічністю підтвердити наявність посттравматичної геморагії.
Авторське право (c) 2025 В. В. БОЙКО, К. А. ВИШНЯКОВ, В. В. КРІЦАК, П. М. ЗАМЯТІН, К. Г. МИХНЕВИЧ, Л. В. ПРОВАР https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
ХІРУРГІЧНЕ ЛІКУВАННЯ ХРОНІЧНОГО ПАНКРЕАТИТУ: ПОРІВНЯЛЬНИЙ АНАЛІЗ РЕЗУЛЬТАТІВ ТА ЯКОСТІ ЖИТТЯ
Мета роботи: обґрунтувати характер й об’єм операційного втручання у пацієнтів із хронічним панкреатитом залежно від ступеня і характеру мофроструктурних змін у тканині підшлункової залози, порівняти оцінку якості життя оперованих пацієнтів. Матеріали і методи. В основі роботи покладено аналіз результатів лікування 147 хворих із різними формами хронічного панкреатиту, які лікувались у загальнохірургічному стаціонарі, з них прооперовано 47 (31,9 %). Чоловіків було 79,8 %, жінок – 20,2 % у віці 30–75 років. Діагностична програма дослідження включала лабораторні та інструментальні дані, зокрема УЗД, комп’ютерної томографії, фіброгастродуоденоскопії, ендоскопічної ретроградної холангіопанкреатографії (ЕРХПГ). Вивчено морфологічні особливості фіброзних форм хронічного панкреатиту. З метою виявлення екзокринної недостатності визначали рівень фекальної еластази-1 в калі, проводили копрологічне дослідження. Для виявлення ендокринної функції – вимірювали глюкозу натще, HbA1c, С-пептид. Результати хірургічного лікування оцінювали як добрі, задовільні та незадовільні (за методикою Vizik – Komorovski, 1992). Для оцінки болю використовували шкалу болю Ізбіцького. Оцінку за шкалою функціонування вимірювали за допомогою опитувальника якості життя Європейської організації дослідження та лікування раку (EORTC QLQ C30). Передопераційне ведення пацієнтів проводилося із застосуванням технології Fast Track Surgery. Статистичну обробку результатів дослідження проводили за допомогою методів біостатичного аналізу, які були реалізовані в пакетах ліцензійного програмного забезпечення Microsoft Office 2010 (Microsoft Excel 2010) та методів варіаційної статистики, багатофакторного кореляційного аналізу. Результати. З результатів дослідження видно, що хірургічне втручання при хронічному панкреатиті визнано найефективнішим варіантом для контролю болю. У роботі проведено порівняння короткострокової динаміки больового синдрому та якості життя хворих після дренуючих, комбінованих та резекційних типів операційних втручань. У дослідженні систематизовано показання до різних типів операцій залежно від клініко-морфологічних форм хронічного панкреатиту без негативного впливу на післяопераційний результат. Висновки. Результати порівняльної оцінки хірургічних втручань з приводу клініко-морфологічних форм хронічного панкреатиту за інтенсивністю больового синдрому та якості життя за функціональною шкалою EORTC QLQ-C30 показали, що резекційні та комбіновані операції мали найкращі результати. Відбір пацієнтів для операційного втручання вирішується мультидисциплінарно із залученням гастроентеролога, ендокринолога, анестезіолога.
Авторське право (c) 2025 І. Я. ДЗЮБАНОВСЬКИЙ, Р. В. СВИСТУН, К. Г. ПОЛЯЦКО, О. І. ДЗЮБАНОВСЬКИЙ, М. О. ОНИСЬКІВ https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
ЛІКУВАННЯ ІЗОЛЬОВАНИХ ВОГНЕПАЛЬНИХ УЛАМКОВИХ ПОРАНЕНЬ М’ЯКИХ ТКАНИН ІЗ ВИКОРИСТАННЯМ АУТОДЕРМОПЛАСТИКИ
Мета роботи: оцінити результати лікування пацієнтів з ізольованими вогнепальними пораненнями м'яких тканин шляхом проведення аутодермопластики. Матеріали і методи. Дослідження проведено на базі відділення термічної травми та реконструктивної хірургії КНП « Міська лікарня екстреної та швидкої медичної допомоги» ЗМР. У дослідження було включено 40 (100,0 %) пацієнтів з вогнепальними пораненнями, яким на першому та другому етапах евакуації виконано первинну хірургічну обробку ран та надалі переведено на третій етап евакуації. За локалізацією вогнепальні визначались на передній поверхні гомілки у 8 (20,0 %) хворих, в 13 (32,5 %) – на задній поверхні стегна, у 8 (20,0 %) пацієнтів – на плечах. У 5 (12,5 %) осіб рана знаходилась на тильній поверхні кисті, ще в 4 (10 %) пацієнтів – на внутрішній поверхні передпліччя. На сідниці поранення було локалізовано у 2 (5,0 %). Дерматопластику проводили після підготовки ранового дефекту. Рана вважалась готовою до аутодермопластики, коли переважаючу площу ранової поверхні покривала грануляційна тканина – рожево-червона дрібнозерниста, горбиста тканини, що легко кровоточить під час дотику. Життєздатність шкірного клаптя оцінювали на 4-ту добу візуально, за кольором пересадженої шкіри, наявністю виділень з-під шкірного клаптя, запальним процесом навколо зони пересадки шкіри (гіперемія, набряк), його фіксацією до ранової поверхні. Результати. Середня площа ран, виміряна лінійним методом у даних пацієнтів, склала 57,5 (16,0; 88,0) см2. Всю площу ранового дефекту грануляційна тканина покрила на 22,0 (14,0; 27,5) добу. Дерматопластику вільним шкірним клаптем проведено на 25,8 (16,7; 29,6) добу, тривалість операції склала в середньому 55,0 (45,0; 75,0) хв. Післяопераційні ускладнення виявлено у 8 (20,0 %) пацієнтів. Повторні операційні втручання виконано у 3 (7,5 %) пацієнтів. Аналізуючи локалізацію поранень, визначено, що проведення аутодермопластики найчастіше потребують поранення на передній поверхні гомілки, задній поверхні стегна та зовнішній поверхні плеча, що пов’язано з анатомо-функціональними особливостями даних зон. Висновки. Грануляційний процес має вирішальне значення в приживленні шкірного клаптя до ранової поверхні, адже протягом перших діб трофіка шкірного клаптя здійснюються шляхом дифузії та осмосу. Основною проблемою у тривалому лікуванні пацієнтів, які потребують аутодермопластики, є передопераційна підготовка, а саме, нарощування грануляцій. Загальна тривалість лікування у досліджуваній групі – 28,9 діб, з яких 22 (76,1%) доби склала передопераційна підготовка. Пошук методів пришвидшення росту грануляцій в передопераційному періоді є запорукою скорочення термінів лікування даних пацієнтів та зменшення ризиків виникнення післяопераційних ускладнень.
Авторське право (c) 2025 С. М. ЗАВГОРОДНІЙ, П. О. БУЛЬБА https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
ОСОБЛИВОСТІ ЦИТОЛОГІЧНОГО СКЛАДУ ПЕРИТОНЕАЛЬНОГО ЕКСУДАТУ В ПАЦІЄНТІВ ІЗ ГОСТРОЮ СПАЙКОВОЮ НЕПРОХІДНІСТЮ ТОНКОЇ КИШКИ У СТАДІЇ ДЕКОМПЕНСАЦІЇ
Мета роботи: оцінити вплив запропонованого методу післяопераційного лікування із застосуванням назогастроінтестинальної інтубації з лаважем, оксигенотерапією та раннім ентеральним харчуванням на клітинний склад перитонеального ексудату в пацієнтів із гострою спайковою тонкокишковою непрохідністю у стадії декомпенсації та порівняти ці зміни з показниками при традиційному лікуванні. Матеріали і методи. У роботі проаналізовано результати клінічного обстеження та хірургічного лікування 52 пацієнтів із гострою спайковою непрохідністю тонкої кишки у стадії декомпенсації. Матеріал для цитології отримували з дренажів з черевної порожнини. Дослідження проводили в динаміці – на 1, 3 та 5 доби після операції. Виготовлені мазки-відбитки пофарбовані за Паппенгеймом, мікроскопічну оцінку здійснено при збільшенні ×200. Результати. У хворих із гострою спайковою непрохідністю тонкої кишки у стадії декомпенсації цитологічне дослідження перитонеального ексудату показало виражену запальну відповідь, що проявлялась масивною нейтрофільною інфільтрацією вже на 1 добу після операції. Переважна частина нейтрофільних гранулоцитів перебувала у стані лізису, що свідчило про високу інтенсивність та тривалість запального процесу. Одночасно реєстрували значне зменшення кількості лімфоцитів та макрофагів, а також виражені дистрофічні зміни мезотеліоцитів (вакуолізація, фрагментація, десквамація), що вказувало на ушкодження перитонеального бар’єра. У пацієнтів, які отримували традиційне післяопераційне лікування, у динаміці до 3–5 діб відзначалося прогресування запалення: зберігалась висока частка дегенеративно-змінених нейтрофілів, зменшувалась кількість життєздатних клітин моноцитарно-макрофагальної лінії та не відбувалося відновлення мезотеліального покриву. Це свідчить про затримку процесів репарації та стабільну тенденцію до персистування перитонеального запалення. Висновки. Застосування запропонованого методу післяопераційного лікування у хворих із гострою спайковою непрохідністю тонкої кишки в стадії декомпенсації забезпечує більш сприятливу динаміку цитологічних показників перитонеального ексудату. Відзначено виражене зменшення частки нейтрофілів у стані лізису, що вказує на пригнічення надмірної гострозапальної реакції. Одночасно спостерігалося підвищення кількості лімфоцитів та макрофагів, а також зниження ознак ушкодження мезотеліоцитів, що свідчить про відновлення бар’єрної функції очеревини. Сукупність цих змін демонструє активацію місцевого тканинного імунітету, пришвидшення репаративних процесів та менш інтенсивний перебіг післяопераційного перитонеального запалення порівняно з традиційним лікуванням.
Авторське право (c) 2025 А. Є. БУРАК, А. Д. БЕДЕНЮК, В. Б. ДОБРОРОДНІЙ, Є. Р. ЛУЦІВ https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
СУЧАСНІ МАЛОІНВАЗИВНІ МЕТОДИ ХІРУРГІЧНОГО ЛІКУВАННЯ ГЕМОРОЮ
Мета роботи: порівняти ефективність лазерної вапоризації гемороїдальних вузлів із трансанальною гемороїдальною деартеріалізацією, доповненою мукопексією у лікуванні пацієнтів, хворих на геморой ІІ стадії. Матеріали і методи. У дослідженні проаналізовано результат лікування 50 пацієнтів, хворих на геморой ІІ стадії. У 25 осіб основ­ної групи провели субдермальну, субмукозну лазерну вапоризацію. Двадцяти п'ятьом хворим із контрольної групи виконано транс­анальну гемороїдальну деартеріалізацію (THD) з мукопексією. Обидві групи були зіставні за віком та статтю. Операції проводилися під загальною анестезією у клініці хірургії одного дня, після неї порівняли больові відчуття, ускладнення та якість життя. Результати. Середня тривалість лазерної вапоризації становила 25 хв, THD із мукопексією – 35 хв. Пацієнти обох груп перебували у післяопераційній палаті 2 год, потім продовжили реабілітацію вдома. Огляди проводили на 10, 30 дні після операції та через рік. Для аналізу болю використали шкалу від 0 до 2 балів. Середня оцінка в основній групі у перший день становила 1,1 бала, у контрольній – 1,2 бала відповідно, на 10 день – 0,15 бала у першій, та 0,17 – в другій групах. Жоден з пацієнтів із першої групи не мав післяопераційного гемороїдального тромбозу чи ректальної кровотечі. У 2-х хворих із контрольної групи виявили ознаки тромбозу, який лікували медикаментозно. На 30 день в усіх осіб обох груп зафіксовано повне загоєння ран та зменшення до нормальних розмірів гемороїдальних колекторів. Аноскопічне обстеження через рік виявило у 2-х пацієнтів із першої групи збільшення одного гемороїдального колектора, яке забрали амбулаторним накладенням лігатури. Після огляду їх через місяць зафіксували одужання з нормалізацією гемороїдальних вен у розмірах. У контрольній групі через рік після операції гемороїдальні колектори були нормальних розмірів, біль у прямій кишці та епізоди кровотеч не відмічалися. Висновки. Отримані результати лазерної cубдермальної, субмукозної вапоризації при геморої II стадії є зіставними із наслідками використання THD у поєднанні з гемороїдомукопексією. Обидва методи швидко відновлюють працездатність пацієнтів і покращують їх якість життя.
Авторське право (c) 2025 Є. Є. ПЕРЕШ, А. К. КУРБАНОВ https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
ПОКРАЩАННЯ РЕЗУЛЬТАТІВ ХІРУРГІЧНОГО ЛІКУВАННЯ ПАЦІЄНТІВ ІЗ ПІСЛЯОПЕРАЦІЙНОЮ ТА РЕЦИДИВНОЮ ГРИЖЕЮ ПОПЕРЕКОВОЇ ДІЛЯНКИ ЖИВОТА
Мета роботи: покращити результати хірургічного лікування хворих із післяопераційною та рецидивною грижею поперекової ділянки живота шляхом розпрацювання технічних передумов підвищення безпеки виконання операційних втручань, зменшення частоти рецидивувань та поліпшення якості життя оперованих пацієнтів. Матеріали і методи. Проведено поглиблене комплексне обстеження 63 пацієнтів із післяопераційною та рецидивною грижею поперекової ділянки живота. Основну групу склали 29 (46,03 %) хворих, яким виконано алогерніопластику за запропонованою методикою двома сітками в двох варіантах. Групу порівняння представили 34 (53,97 %) пацієнти, яким проведено традиційну власнетканинну та алогерніопластику з різними варіантами розміщення сітки. За типами виконаних операційних втручань в обох групах вивчали кількість та характер післяопераційних ускладнень. Результати. Оцінку результатів в обох групах спостереження проводили з урахуванням частоти місцевих ранових ускладнень та рецидивів у ранньому та віддаленому післяопераційному періодах. З усіх 63 оперованих пацієнтів місцеві ранні післяопераційні ускладнення діагностовано в 18 (28,57 %) осіб. У групі порівняння місцеві ускладнення мали місце в 11 (32,34 %) хворих, а в основній групі – у 7 (24,13 %) пацієнтів. Рецидивування грижі спостерігалось у 14 (41,18 %) та у 1 (3,45 %) випадках відповідно. При аналізі розподілу ускладнень залежно від виконаних типів герніопластик виявлено, що гематома була у 4 (11,76 %) оперованих, утворення інфільтрату в ділянці післяопераційної рани – в 1 (2,94 %) пацієнта, нагноєння післяопераційної рани відмічено в 1 (2,94 %) хворого. Тривалий післяопераційний біль був у 4 (11,76 %), а таке післяопераційне ускладнення як скручування сітки з утворенням кісти виникло лише в 1 (2,94%) оперованого. В основній групі спостереження гематома була у 2 (6,89 %) хворих, тривалий післяопераційний біль виник в 1 (3,45 %) пацієнта. Натомість, в основній групі спостерігали наявність сероми – у 4 (13,79 %) осіб, що не було відмічено в оперованих із групи порівняння. У пацієнтів, котрим першу сітку розміщували інтраперитонеально (IPOM), даного ускладнення не відмічали. Висновки. Застосування розпрацьованих технік операційних втручань, направлених на попередження післяопераційних ускладнень і підвищення безпеки виконання алогерніопластики післяопераційних та рецидивних гриж поперекової ділянки живота, дозволило знизити частоту ранніх місцевих післяопераційних ускладнень із 32,34 до 24,13 % (р<0,05). Рецидивування гриж зменшилося з 41,18 до 3,45 % (р˂0,05).
Авторське право (c) 2025 В. І. П’ЯТНОЧКА, А. А. ЯРОШ https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
ДИНАМІКА ЯКОСТІ ЖИТТЯ ПАЦІЄНТОК ІЗ ПОЄДНАНИМ ПЕРВИННИМ СИМПТОМНИМ ВАРИКОЗНИМ РОЗШИРЕННЯМ ВЕН НИЖНІХ КІНЦІВОК, ПАХОВОГО КАНАЛУ ТА ПРОМЕЖИНИ УПРОДОВЖ ВАГІТНОСТІ ЗАЛЕЖНО ВІД МЕТОДІВ ЛІКУВАННЯ
Мета роботи: провести порівняльну оцінку якості життя (ЯЖ) пацієнток із поєднаним первинним симптомним варикозним розширенням вен нижніх кінцівок, пахового каналу та промежини упродовж вагітності залежно від методів лікування. Матеріали і методи. Проаналізовано ЯЖ у 85 вагітних жінок із поєднаним первинним симптомним прогресуючим варикозним розширенням вен нижніх кінцівок, промежини, пахового каналу. Виконано аналіз у динаміці до і після лікування протягом вагітності залежно від методу лікування. Для оцінки ЯЖ до і після лікування використано опитувальник CIVIQ-20. Тяжкість перебігу хронічного захворювання вен вивчали за допомогою шкали VCSS. Для дослідження змін венозної гемодинаміки нижніх кінцівок (поверхневих і глибоких), пахового каналу та промежини до і після лікування застосовували дуплексне ультразвукове дослідження. Результати. Вагітних жінок поділили на 3 групи залежно від методу лікування. Пацієнток у першій групі було 25 (29,41 %), 5 із яких повністю відмовилися від лікування з тих чи інших причин, 20 ‒ лікування отримували нерегулярно, не в повному об’ємі. Другу групу склали 30 (35,29 %) вагітних, які отримували консервативне лікування в поєднанні з компресійною терапією. 30 (35,29 %) пацієнток із третьої групи дали згоду на відкрите хірургічне втручання, яке доповнили компресійною терапією за потреби. Лікування проводили в 70,59 % жінок у II–III триместрах вагітності згідно з показаннями. Основною причиною звернення за медичною допомогою було погіршення ЯЖ. Аналізуючи вплив методів лікування на ЯЖ та тяжкість перебігу хронічного захворювання вен у вагітних, які страждають від поєднаного первинного симптоматичного прогресуючого варикозного розширення вен нижніх кінцівок, промежини і пахового каналу, зовнішніх статевих органів, дійшли висновку, що якісно проведене, за свідченнями пацієнток, відкрите хірургічне лікування даної патології найефективніше та тривале за позитивними результатами як під час вагітності, так і у післяпологовому періоді. Висновки. Поєднане первинне симптомне прогресуюче хронічне варикозне розширення вен нижніх кінцівок, промежини, зовнішніх статевих органів пахового каналу належить до захворювань із прогресуючим перебігом, що впливають на перебіг вагітності та ЯЖ. Використання опитувальника CIVIQ-20 та шкали клінічної тяжкості захворювання VCSS є максимально специфічним для пацієнток із хронічним захворюванням вен. Результати дослідження ЯЖ несуть цінну додаткову інформацію про роль методів лікування при хронічній венозній недостатності.
Авторське право (c) 2025 В. М. АНТОНЮК-КИСІЛЬ, І. Я. ДЗЮБАНОВСЬКИЙ, В. М. ЄНІКЄЄВА, Б. С. ЛІЧНЕР, Д. М. АФОНІН https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
ДИНАМІКА БІОХІМІЧНИХ МАРКЕРІВ ЕНДОГЕННОЇ ІНТОКСИКАЦІЇ У ПАЦІЄНТІВ ІЗ ГОСТРОЮ ТОНКОКИШКОВОЮ НЕПРОХІДНІСТЮ
Мета роботи: оцінити динаміку біохімічних маркерів ендогенної інтоксикації у пацієнтів із гострою непрохідністю тонкої кишки до та після операційного лікування залежно від стадії компенсації кишкової непрохідності. Матеріали і методи. Проаналізовано результати лікування 221 пацієнта з гострою непрохідністю тонкої кишки. Усім хворим проводили комплексне клініко-лабораторне обстеження. Ступінь ендогенної інтоксикації оцінювали за динамікою рівнів креатиніну, сечовини та молекул середньої маси у доопераційному та ранньому післяопераційному періодах. Результати. Встановлено, що вираження ендогенної інтоксикації зростає зі збільшенням тяжкості гострої непрохідності тонкої кишки. Найбільш значні зміни показників спостерігалися у пацієнтів зі стадією декомпенсації. Після хірургічного лікування відзначалася позитивна динаміка зменшення проявів ендотоксикозу в усіх групах, однак у хворих із тяжким перебігом захворювання повної нормалізації показників у ранньому післяопераційному періоді не було досягнуто. Висновки. Динаміка показників ендогенної інтоксикації відображає тяжкість перебігу гострої непрохідності тонкої кишки та може бути використана для оцінки ефективності хірургічного лікування і прогнозування післяопераційного перебігу.
Авторське право (c) 2025 В. В. БЕНЕДИКТ, В. М. БАГРІЙ https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
ДОСВІД ЛІКУВАННЯ ГОСТРОЇ МЕЗЕНТЕРІАЛЬНОЇ ІШЕМІЇ
Мета роботи: встановити характерні особливості клінічного перебігу гострої мезентеріальної ішемії (ГМІ) залежно від етіологічних чинників, а також фактори, які б сприяли зниженню післяопераційних ускладнень та летальності при даній патології, що дозволить спрогнозувати та поліпшити результат лікування. Матеріали і методи. Проаналізовано дані 12 пацієнтів, яких пролікували з діагнозом гострої мезентеріальної ішемії базі КНП «Тернопільська міська лікарня швидкої допомоги» за 2021–2024 рр. У 7 хворих причиною ГМІ був тромбоз мезентеріальних артерій (58 %), в 5 пацієнтів причиною ГМІ була емболія верхньої брижової артерії (42 %). Післяопераційна летальність склала 50 %. Проаналізовано фактори, що сприяли виживанню хворих, зокрема, етіологічні чинники, можливості діагностики, особливості операційного лікування та перебігу післяопераційного періоду. Результати. Найвищою післяопераційна летальність була у групі пацієнтів, яким на фоні тромбозу діагностували коронавірусне захворювання COVID-19 або постковідний синдром, що склала 75 %, тоді як у хворих із тромбозом без коронавірусної інфекції летальність становила лише 33 %. Емболія верхньої брижової артерії спричинила близько 40 % летальності після операційного втручання. Частота реваскуляризації без резекції кишечника становила 16 %. Частота пробних лапаротомій через тотальне ураження кишечника склала 25 %. Висновки. Успіх лікування ГМІ залежить від її ранньої діагностики. Виділення токсичних продуктів, спричинене порушенням мезентеріального кровоплину та інфарктом кишечника, призводили до розвитку поліорганної недостатності, яка була основною причиною летальності у ранньому післяопераційному періоді.
Авторське право (c) 2025 А. Р. ВАЙДА, О. А. ЯКИМЧУК https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
ДОСВІД ВИКОНАННЯ БІАТРІАЛЬНОЇ ТА БІКАВАЛЬНОЇ ОРТОТОПІЧНИХ ТРАНСПЛАНТАЦІЙ СЕРЦЯ
Мета роботи: оприлюднити результати проведення біатріальної та бікавальної ортотопічних трансплантацій серця, акцентуючи увагу на перевагах і недоліках, можливих труднощах, що можуть виникнути при їх виконанні. Матеріали і методи. У статті описано досвід виконання двох ортотопічних трансплантацій серця – біатріальної та бікавальної, двох загальновідомих і загальноприйнятих методик. Описано також і особливості раннього післяопераційного періоду й загалом результат хірургічного радикального лікування. Результати. Виявлено, що більш поширеним методом трансплантації є бікавальний. Біатріальна ортотопічна трансплантація серця, описана Shumvay, використовується значно рідше. Відомими недоліками останньої є порушення провідності за типом повної атріовентрикулярної блокади через пересічення провідних шляхів при формуванні правопередсердного анастомозу чи слабості синусового вузла (залишається реципієнтський з його дегенерацією чи ішемією). При бікавальній методиці, як правило, порушення ритму рідші, що пов’язано з «повною» трансплантацією включно з усіма структурами правого передсердя, синусовим вузлом донора. В нашому випадку мали місце порушення провідності за типом повного атріовентрикулярного блоку, що все ж мав транзиторний характер і не потребував імплантації постійного водія ритму. У випадку бікавальної трансплантації – стійких порушень провідності не було зовсім, як й інших порушень ритму. Висновки. В сукупності з більш протяжною лінією хірургічного шва, бікавальна методика виявляється більш технічно складною, і в ряді випадків тривалішою за біатріальну, що подовжує час ішемії донорського органа, і може погіршити загальний результат операційного лікування.
Авторське право (c) 2025 Т. В. РОМАНЮК, В. С. МОРОЗ https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
КОМПЛЕКСНЕ ЛІКУВАННЯ ВОГНЕПАЛЬНИХ ПОРАНЕНЬ М’ЯКИХ ТКАНИН КІНЦІВОК ІЗ ВИКОРИСТАННЯМ ВАКУУМНОЇ ТЕРАПІЇ
Мета роботи: вивчити доцільність та ефективність використання вакуумної (ВАК) терапії в комплексному лікуванні вогнепальних поранень та мінно-вибухової травми м’яких тканин кінцівок. Матеріали і методи. Проведено ретроспективний аналіз лікування 172 хворих із рановими дефектами м’яких тканин після вогнепальних / мінно-вибухових поранень упродовж 2022–2025 рр. Контролювали перебіг ранового процесу за допомогою клінічних, цитологічних, мікробіологічних та морфологічних критеріїв за стандартними методиками. Мікрогемодинаміку нижніх кінцівок досліджували методом лазерної доплерівської флоурометрії. Матеріал для морфологічного дослідження отримували шляхом ексцезійної біопсії. Для проведення ВАК-терапії ран використовували апарат GENADYNE XLR8 Plus (США). Числові результати статистично обробляли за допомогою комп’ютерних програми S-PLUS 2000, Statistica, Excell. Результати. При використанні ВАК-терапії з (4,64±1,27) доби розпочиналося активне формування грануляційної тканини, а до (9,36±1,13) доби ранові дефекти були готові до проведення пластичного закриття. Поряд з цим відмічалося і достовірне зменшення об’єму ранових дефектів (р<0,05). Застосування ВАК-терапії до 6–9-ї доби дозволило зменшити загальну щільність мікроорганізмів нижче критичного рівня, до (4,12±0,45) lg КУО/г. Починаючи з 3-ї доби ВАК-терапії, відбувалося достовірне поліпшення показників місцевої мікроциркуляції ран. Отримані результати дозволили проводити пластичні етапи закриття рани в 1,5–2 рази швидше, ніж без застосування вищезгаданого методу. Середній термін стаціонарного лікування потерпілих склав (33,7±4,6) ліжко-дня. 157 (91,3 %) осіб виписали на подальше доліковування в амбулаторних умовах та реабілітацію. 15 (8,7 %) поранених перевели в лікувальні заклади IV рівня. Висновки. Вакуумна терапія ран є ефективним методом місцевого лікування вогнепальних поранень м’яких тканин, який забезпечує сприятливий вплив на перебіг усіх стадій ранового процесу та дозволяє майже вдвічі скоротити терміни підготовки вогнепальних ран до їх закриття. А, отже, дозволяє зменшити терміни стаціонарного лікування поранених в середньому на (14,5±3,1) ліжко-дня, що має не тільки медичне, а й соціальне значення.
Авторське право (c) 2025 П. О. ГЕРАСИМЧУК, Д. В. ОСАДЧУК, Д. Б. ФІРА, А. В. ПАВЛИШИН https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
ДО 100-РІЧЧЯ ВІД ДНЯ НАРОДЖЕННЯ ВИДАТНОГО ЛІКАРЯ-АНАТОМА, НАУКОВЦЯ, ПЕДАГОГА – ПРОФЕСОРА ІВАНА ІВАНОВИЧА БОБРИКА
Бобрик Іван Іванович – видатний лікар-анатом, доктор медичних наук, професор, лауреат Державної премії, заслужений діяч науки і техніки, член-кореспондент НАПН України, професор кафедри топографічної анатомії та оперативної хірургії, завідувач кафедри анатомії людини, декан медичного факультету № 1, завідувач кафедри нормальної анатомії Національного медичного університету імені О. О. Богомольця.
Авторське право (c) 2025 https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
ВПЛИВ СПЛЕНЕКТОМІЇ НА ІНТЕНСИВНІСТЬ ПРОЦЕСІВ ЛІПІДНОЇ ПЕРОКСИДАЦІЇ ТА АКТИВНІСТЬ ЕНЗИМНОЇ І ГЛУТАТІОНОВОЇ ЛАНОК АНТИОКСИДАНТНОГО ЗАХИСТУ ПЕЧІНКИ В ЕКСПЕРИМЕНТІ
Мета роботи: зʼясувати вплив спленектомії на інтенсивність процесів ліпідної пероксидації та активність ензимної і глутатіонової ланок антиоксидантного захисту печінки в експерименті. Матеріали і методи. Дослідження поведено на 54 здорових статевозрілих щурах-самцях лінії Вістар масою 200–220 г. Експерименти виконували під тіопентал-натрієвим наркозом у дозі 40 мг·кг-1. Контрольну групу 1 склали щури, яких тільки вводили в наркоз. У контрольній групі 2 під тіопентал-натрієвим наркозом моделювали лапаротомію. У дослідній групі виконували спленектомію. Через 1, 7, 14 та 28 діб у 10 % екстракті гомогенату печінки визначали вміст дієнових конʼюгатів (ДК) і трієнових конʼюгатів (ТК) та реагентів до тіобарбітурової кислоти (ТБК-активних продуктів пероксидного окиснення ліпідів (ПОЛ)), а також супероксиддисмутазну (СОД-активність) та каталазну активності. За співвідношенням каталазна активність / ТБК-активних продуктів ПОЛ розраховували антиоксидантно-прооксидантний індекс (АПІ). Результати. Встановлено, що моделювання лише лапаротомії, порівняно з контрольною групою 1, викликало збільшення вмісту ТБК-активних продуктів ПОЛ протягом перших 7 діб експерименту, ДК та ТК − упродовж 1, 7 та 28 діб експерименту. Через 14 діб вміст досліджуваних показників ПОЛ нормалізувався, проте до 28 доби відмічали повторне підвищення вмісту в печінці первинних продуктів ПОЛ: ДК і ТК. Після лапаротомії СОД-активність печінки впродовж 14 діб експерименту суттєво не відрізнялася від контрольної групи 1, проте через 28 діб експерименту зростала, що вказує на вторинні прооксидантні порушення в печінці у пізній період після нанесеної травми. Проте каталазна активність протягом усього експерименту є підвищеною з двома періодами максимального зростання − через 1 і 14 діб у післялапаротомний період. Величина АПІ до 14 доби теж зростала і досягала свого максимального рівня, що наочно свідчить про домінування в цей термін антиоксидантних механізмів. На тлі спленектомії досліджувані показники ПОЛ у всі досліджувані терміни експерименту суттєво більші, порівняно зі щурами, яким моделювали лише лапаротомію. Максимум зростання процесів ПОЛ відмічали через 7 діб після операційного втручання. В цей термін виявили також найбільше зниження величини АПІ та компенсаторне підвищення СОД-активності. До закінчення експерименту показники змінювалися у бік норми, проте показники ПОЛ залишалися суттєво більшими, а антиоксидантного захисту − меншими, порівняно зі щурами, яким моделювали лише лапаротомію. Висновки. Лапаротомія та видалення селезінки сприяють вторинному ураженню внутрішніх органів, зокрема печінки, за рахунок інтенсифікації процесів ПОЛ та зниження активності ензимної ланки антиоксидантного захисту.
Авторське право (c) 2025 О. Г. ТИС, Ю. В. УГЛЯР https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
ІМУНОГІСТОХІМІЧНА ОЦІНКА ЕКСПРЕСІЇ CD20 У НИРКАХ ЩУРІВ ЧЕРЕЗ ГОДину ПІСЛЯ ВВЕДЕННЯ ОТРУТИ СКОРПІОНІВ LEIURUS MACROCTENUS
Мета роботи: оцінити ступінь експресії CD20 у нирках щурів через 1 год після введення отрути скорпіонів Leiurus macroctenus. Матеріали і методи. У дослідженні використано 10 білих лабораторних щурів-самців масою 200 г (±10 г). Отруту скорпіонів родини Buthidae роду Leiurus виду Leiurus macroctenus вводили щурам одноразово внутрішньом’язово (0,5 мл розчину отрути, попередньо розчиненому у фізіологічному розчині; 28,8 мкг/мл; ЛД50=0,08 мг/кг). Для ідентифікації субпопуляції CD20-клітин у тканині нирок використовували кролячі рекомбінантні первинні антитіла Anti-CD20 (ab64088, Abcam, С??).ША). Результати. У паренхімі нирки щурів із контрольної групи преципітат реакції на CD20 не виявляється. Імуногістохімічне забарвлення є негативним в усіх морфологічних структурах, зокрема в ниркових тільцях, канальцях нефрона та інтерстиції. Через 1 год експерименту після введення отрути скорпіона Leiurus macroctenus імуногістохімічні дослідження нирки показали поодинокі CD20-клітини, які виявляються рідко, переважно розсіяні у перитубулярному інтерстиції, без тенденції до групування. Висновки. Через 1 год після введення щурам отрути Leiurus macroctenus спостерігали низький рівень експресії CD20 в тканині нирок тварин із поодинокими В-лімфоцитами у перитубулярному інтерстиції, що вказує на ранню стадію гуморальної відповіді.
Авторське право (c) 2026 Р. М. МАТКІВСЬКА https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
ОСТЕОБЛАСТОКЛАСТОМА АКРОМІАЛЬНОГО КІНЦЯ КЛЮЧИЦІ
Мета роботи: ознайомити лікарів хірургічного профілю з нетиповою локалізацією остеобластокластоми (ОБК) у дитини, що симулювала аневризмальну кісту кістки з метою ранньої діагностики та лікування цього рідкісного захворювання. Матеріали і методи. Обстеження здійснено на базі комунального некомерційного підприємства «Тернопільська обласна дитяча клінічна лікарня» Тернопільської обласної ради. Ретельно вивчено амбулаторну та стаціонарну документацію пацієнта. Рентгенологічне обстеження – стандартне обладнання. Магнітно-резонансна томографія – апарат Hitachi AIRIS Mate Open-Bore 0,2 MRI. Гістологічне обстеження – забарвлення гематоксиліном та еозином, окуляр х300. У доступній літературі даних про ОБК ключиці ми не знайшли, тому вважаємо за потрібне поділитися нашим клінічним спостереженням. Результати. Описано рідкісний випадок ОБК акроміального кінця правої ключиці у пацієнта віком 11 років. Рентгенологічні та клінічні симптоми були більш характерними для аневризмальної кісти кістки. Оперований – сегментарна підокісна резекція акроміального кінця правої ключиці в межах здорової кісткової тканини. Гістологічне обстеження видаленої пухлини показало численні вогнища деструкції кістки з великою кількістю крупних веретеноподібних, багатоядерних клітин, що характерно для літичної стадії ОБК. Через п’ять місяців після операції функціональних розладів у пацієнта не було, на рентгенограмі чітко видно кістковий регенерат на місці сегментарної резекції ключиці. Висновки. Остеобластокластома ключиці у дитячому віці є великою рідкістю. Клінічні та рентгенологічні симптоми не завжди є достовірними, остаточний діагноз можливий після гістологічного обстеження. Радикальним методом лікування даного захворювання є операційне. Висока здатність до регенерації кісткової тканини у дітей дозволяє здійснювати підокісні резекції на значному протязі.
Авторське право (c) 2025 М. Д. ПРОЦАЙЛО, О. Є. ФЕДОРЦІВ, О. М. ШУЛЬГАЙ, І. М. ГОРІШНИЙ, О. М. ПРОЦАЙЛО https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
3D-РЕКОНСТРУКЦІЯ ПОЛІСТРУКТУРНИХ УШКОДЖЕНЬ ВЕРХНЬОГО ПЛЕЧОВОГО ПОЯСА ПІСЛЯ ВОГНЕПАЛЬНИХ ПОРАНЕНЬ
Мета роботи: продемонструвати клінічний випадок застосування віртуального 3D-моделювання та індивідуально виготовленої блокованої LCP-пластини у хірургічному лікуванні багатоуламкового вогнепального перелому ключиці з дефектом кісткової тканини. Матеріали і методи. Проведено обстеження та лікування постраждалого військовослужбовеця 42 років із вогнепальним пораненням правої половини грудної клітки, переломом ключиці, лопатки та ребер. Проведено комп’ютерну томографію (КТ) з побудовою дзеркальної 3D-моделі контралатеральної ключиці. На її основі створено індивідуальну титанову пластину Ti-6Al-4V ELI. Кістковий дефект (приблизно 2 см) заміщено аутотрансплантатом із крила клубової кістки, адаптований за 3D-шаблоном. Результати. Індивідуально змодельована LCP-пластина забезпечила анатомічно точне відновлення контура ключиці та стабільну фіксацію уламків без потреби у внутрішньоопераційному згинанні. Тривалість операції становила 85 хв, крововтрата – до 200 мл. Загоєння рани відбулося первинним натягом. Через 4 тижні рентгенографія підтвердила правильне положення імплантата, а через 3 місяці спостерігалося повне зрощення кістки та відновлення функції плечового суглоба. Висновки. Застосування індивідуально промодельованої LCP-пластини на основі 3D-моделювання дозволяє досягти прецизійного анатомічного відновлення, стабільності остеосинтезу та швидкої реабілітації при складних післявогнепальних переломах ключиці.
Авторське право (c) 2025 А. І. ЦВЯХ, А. Я. ЧАЙКІВСЬКИЙ, А. М. ОБАРАНЧУК, А. Я. ГОСПОДАРСЬКИЙ https://creativecommons.org/licenses/by/4.0