Шпитальна хірургія. Журнал імені Л. Я. Ковальчука
Шпитальна хірургія - український науково-практичний журнал, який видається щоквартально. Журнал публікує статті, які охоплюють різні галузі хірургії та мають наукове й практичне значення для хірургів усіх спеціальностей. Журнал публікує оригінальні статті, огляди, дискусії на допомогу лікарям-практикам і дослідникам, діяльність яких пов’язана з хірургією. Статті відображають передовий досвід і результати наукових досліджень стосовно хірургічних захворювань та їх лікування. Важливою частиною редакційної політики є публікація лекцій провідних фахівців. Крім цього, журнал публікує матеріали з історії медицини, короткі обговорення клінічних випадків, повідомлення про з’їзди та конференції, рецензії. ISSN 2414-4533 (Online), ISSN 1681-2778 (Print)
Автори, які публікуються у журналі «Шпитальна хірургія. Журнал імені Л. Я. Ковальчука», погоджуються з такими умовами: 1. Автори залишають за собою право на авторство своєї роботи та передають журналу право першої публікації цієї роботи на умовах ліцензії Creative Commons Attribution License, котра дозволяє іншим особам вільно розповсюджувати опубліковану роботу з обов'язковим посиланням на авторів оригінальної роботи та першу публікацію роботи у цьому журналі. 2. Автори мають право укладати самостійні додаткові угоди щодо неексклюзивного розповсюдження роботи у тому вигляді, в якому вона була опублікована в цьому журналі (наприклад, розміщувати роботу в електронному сховищі установи або публікувати у складі монографії), за умови збереження посилання на першу публікацію роботи в цьому журналі. 3. Політика журналу дозволяє і заохочує розміщення авторами в мережі Інтернет (наприклад, у сховищах установ або на особистих веб-сайтах) рукопису роботи як до подання цього рукопису до редакції, так і під час його редакційного опрацювання, оскільки це сприяє виникненню продуктивної наукової дискусії та позитивно позначається на оперативності та динаміці цитування опублікованої роботи (див. The Effect of Open Access).
АНАЛІЗ РЕЗУЛЬТАТІВ ХІРУРГІЧНОГО ЛІКУВАННЯ ІНФЕКЦІЙНОГО ЕНДОКАРДИТУ В ПАЦІЄНТІВ ДИТЯЧОГО ВІКУ З ОЦІНКОЮ ЙОГО ЕФЕКТИВНОСТІ
Мета роботи: проаналізувати результати хірургічного лікування інфекційного ендокардиту в дітей та встановити чинники, що впливають на його ефективність. Матеріали і методи. У дослідження увійшли пацієнти дитячого віку (n=71) у віці від 3,0 до 14,8 року (середній вік – (8,9±3,3) року). В усіх учасників інфекційний ендокардит визначено за модифікованими критеріями Дюка, який розвинувся на фоні вро­дженої вади серця або без вродженої аномалії серцево-судинної системи. Усім пацієнтам вибірки на базі відділу хірургічного лікування вроджених вад серця у новонароджених та дітей молодшого віку Державної установи «Національний інститут серцево-судинної хірургії імені М. М. Амосова НАМН України» проведено реконструктивні операції з приводу уражень інфекційного ендокардиту. Матеріалом для аналізу стали дані з первинної облікової медичної документації: історія хвороби, первинна медична карта, протоколи операцій, дані клініко-інструментального обстеження. Батьки усіх пацієнтів дослідження дали інформовану добровільну згоду. Статистичний аналіз достовірності відмінностей проводили між групами дослідження при рівні значущості 0,05, визначали за χ²-критерієм з поправкою Йетса. Статистичну обробку результатів дослідження виконували на комп’ютері Macbook Pro (Apple, США) з використанням статистичного пакета SPSS Statistics (IBM, США) версія 26.0. Результати. У даному дослідженні госпітальна летальність становила 9,8 %, у пацієнтів основної групи вона склала 8,5 %, а в групі порівняння – 12,5 %. З’ясовано, що хворі, яких виписали на реабілітацію, лікувалися у стаціонарі достовірно тривалий час, ніж ті, які померли. Зазначена тенденція зберігалася як у пацієнтів основної групи, так і у хворих із групи порівняння. Винятком стали пацієнти з основної групи з вродженими вадами серця не ціанотичного типу, які перебували у стаціонарі, незалежно від результату лікування. Встановлено, що у пацієнтів-дітей з інфекційним ендокардитом достовірно впливали на госпітальну летальність, а, отже, і на ефективність хірургічного лікування такі клінічні чинники: наявність вроджених вад серця ціанотичного типу, емболічні неврологічні ускладнення та розвиток серцевої недостатності. У результаті проведення багатофакторного аналізу зазначено, що на госпітальну летальність достовірно мали вплив: внутрішньолікарняна інфекція, тривала перед­операційна антибіотикотерапія, наявність вродженої вади серця ціанотичного типу, емболічні неврологічні ускладнення та розвиток серцевої недостатності. Висновки. У результаті вивчення результатів хірургічного лікування інфекційного ендокардиту в пацієнтів дитячого віку встановлено чинники, що впливають на його ефективність, зокрема наявність внутрішньолікарняної інфекції, тривала передопераційна антибіотикотерапія, наявність вроджених вад серця ціанотичного типу, емболічні неврологічні ускладнення, розвиток серцевої недостатності або зумовлюють госпітальну летальність.
Авторське право (c) 2025 О. Г. СЕНЬКО, В. В. ЛАЗОРИШИНЕЦЬ https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
РЕЗУЛЬТАТИ ВИКОНАННЯ ТА УСКЛАДНЕННЯ ПІСЛЯ TAPP-ПЛАСТИКИ ПАХВИННИХ ГРИЖ У ПАЦІЄНТІВ ПОХИЛОГО ТА СТАРЕЧОГО ВІКУ
Мета роботи: оцінити перебіг та частоту ускладнень під час і після лапароскопічної трансабдомінальної преперитонеальної пластики пахвинних гриж у пацієнтів похилого та старечого віку. Матеріали і методи. Проведено ретроспективне порівняльне дослідження проспективно зібраних даних на базі КНП «Волочи­ська багатопрофільна лікарня» та КНП «Луцька міська клінічна лікарня», у яке включили 56 пацієнтів чоловічої статі з діагнозом пахвинної грижі (К40 за МКХ-10). Середній вік хворих склав (69,8±5,8) року, що відповідало віковим критеріям похилого та старечого віку. Пацієнтів поділили на дві групи залежно від методу імплантації сітки: група А (з фіксацією сітки, n=28) і група Б (без фіксації, n=28). Усім хворим виконували лапароскопічну трансабдомінальну преперитонеальну пластику (TAPP). Пневмоперитонеум створювали до 12 мм рт. ст. Використовували 3 троакари: один 10-міліметровий (пупковий) та два 5-міліметрові (правий і лівий здухвинні). Усіх пацієнтів оперували під інгаляційним наркозом зі штучною вентиляцією легень. Біль оцінювали за візуально-аналоговою шкалою (ВАШ) через 2–6 год, на наступну добу, в день виписки, через 1 тиждень і 1 місяць. Хронічний біль і парестезії – за шкалою CPSP (Chronic Post-Surgical Pain) у віддалені терміни. Усі пацієнти підписали поінформовану згоду на участь у дослідженні та обробку персональних даних в наукових цілях. Результати. Середня тривалість операцій у пацієнтів із групи А (з фіксацією сітки) становила (64,3±12,5) хв, тоді як з групи Б (без фіксації сітки) – (51,4±10,8) хв, що приблизно на 20 % є меншою, ніж у групі А, й узгоджується з даними світових дослідників, які вказують на скорочення операційного часу при безфіксаційній техніці через відсутність потреби у додаткових маніпуляціях із фіксацією сітки. Інтраопераційних ускладнень під час виконання лапароскопічних втручань не було. Частота ранніх та пізніх післяопераційних ускладнень – в 9 пацієнтів: у групі А (з фіксацією сітки) – в 7, у групі Б (без фіксації сітки) – в 2. Тромбоемболії легеневої артерії та післяопераційних пневмоній не відмічено в жодному випадку. Після повної десуфляції та контролю за правильним розташування сітки завершували процедуру. Порти ушивали відповідними швами. Висновки. Результати дослідження показали, що TAPP-пластика пахвинних гриж у пацієнтів похилого та старечого віку є ефективною як при фіксаційному, так і при безфіксаційному методах імплантації сітки. Застосування безфіксаційного методу дозволило достовірно знизити рівень післяопераційного болю та сприяло більш швидкому відновленню функціональної активності без наявності рецидивів.
Авторське право (c) 2025 І. Ю. ЛАВРЕНЮК, А. М. ПРОДАН, Ю. В. ЛАВРЕНЮК https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
ЕФЕКТИВНІСТЬ СТАТИЧНИХ РЕКОНСТРУКТИВНИХ МЕТОДІВ У ЛІКУВАННІ ТРИВАЛОГО ПАРАЛІЧУ ЛИЦЕВОГО НЕРВА
Мета роботи: оцінити ефективність статичних реконструктивних втручань, зокрема із застосуванням фасціального клаптя широкої фасції стегна у пацієнтів з тривалим паралічем лицевого нерва (ПЛН). Матеріали і методи. Для досягнення мети застосовано клапоть широкої фасції стегна, який фіксували до комісури рота та до темпоральної фасції із тунелюванням через мускуло-апоневротичну систему обличчя. Окрім базових втручань, використовували ад’ювантні процедури – односторонній фейсліфтинг та корекцію ектропіону нижньої повіки за допомогою латерального тарзального шва, що забезпечувало покращення не лише косметичних, а й функціональних характеристик. Статистичний аналіз проведено із використанням Microsoft Excel (Microsoft 365), рівень значущості приймали як p<0,05. Усі етапи дослідження відповідали чинним міжнародним етичним стандартам. Пацієнти підписали інформовану згоду, а протокол дослідження був схвалений Етичним комітетом Інституту хірургії Доктора Валіхновського (ТОВ «Клініка 311»). Результати. У дослідженні представлено клінічні випадки трьох пацієнтів із тривалим ПЛН, яким було проведено реконструктивні операції з описом техніки, періоду реабілітації та результатів. Отримані дані свідчать про високий рівень корекції асиметрії обличчя – успішність втручань досягала 97–98 %, що суттєво перевищує показники класичних динамічних методів (близько 50–52 %). Операції відзначалися відносно короткою тривалістю (60–75 хв), мінімальними крововтратами, а післяопераційні результати зберігалися стабільними протягом року спостереження. Комплексний підхід сприяв активації темпорального м’яза як основного рушія руху кута рота в умовах відсутності функції лицевого нерва. Висновки. Високу ефективність статичних реконструктивних методів у лікуванні тривалого ятрогенного ПЛН, особливо при паралічі понад 24 місяці, коли динамічні техніки малоефективні через атрофію м’язів. Використання клаптя широкої фасції стегна забезпечує стабільну корекцію асиметрії ротової щілини та покращує функціональний і естетичний стан пацієнтів із мінімальними ускладненнями.
Авторське право (c) 2025 Р. Л. ВАЛІХНОВСЬКИЙ https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
РІВЕНЬ ВНУТРІШНЬОЧЕРЕВНОГО ТИСКУ ЯК ПРЕДИКТОР ТЯЖКОСТІ МІКРОЦИРКУЛЯТОРНИХ РОЗЛАДІВ У ПАЦІЄНТІВ ІЗ ГОСТРОЮ СПАЙКОВОЮ КИШКОВОЮ НЕПРОХІДНІСТЮ
Мета роботи: встановити кореляційний зв'язок між рівнем внутрішньочеревного тиску та параметрами системної мікроциркуляції у пацієнтів із гострою спайковою кишковою непрохідністю на різних стадіях захворювання. Матеріали і методи. Обстежено 86 хворих із гострою спайковою кишковою непрохідністю (ГСКН), яких поділили на 3 групи: стадія компенсації (n=31), субкомпенсації (n=41) та декомпенсації (n=14). Внутрішньочеревний тиск (ВЧТ) вимірювали трансвезикальним методом. Стан системної мікроциркуляції оцінювали за допомогою лазерної доплерівської флоуметрії (ЛДФ) з вейвлет-аналізом регуляторних механізмів. Для порівняння використовували дисперсійний аналіз (ANOVA) або його непараметричний аналог – критерій Краскела – Уолліса, залежно від характеру розподілу даних. Для встановлення зв'язку між рівнем ВЧТ та параметрами мікроциркуляції застосовували кореляційний аналіз із розрахунком коефіцієнта кореляції Пірсона (r). Статистично значущими вважали відмінності при рівні р<0,05. Результати. Встановлено сильний прямий кореляційний зв'язок між зростанням ВЧТ та прогресуючим пригніченням активних механізмів вазомоторної регуляції (міогенного: r=-0,78; нейрогенного: r=-0,71) та посиленням венозного застою (дихального: r=0,82; p<0,001). Прогресування стадій ГСКН від компенсації до декомпенсації супроводжувалося зростанням середнього ВЧТ від (13,8±1,1) до (24,1±1,5) мм рт. ст. та поступове виснаженням регуляторних резервів мікрокровотоку. Така зміна стану мікроциркуляції на різних стадіях ГСКН, яку ми дослідили, повністю узгоджується з сучасними уявленнями про патофізіологію ВЧГ та абдомінальним компартмент-синдромом (АКС). Початкове зниження перфузії та активація нейрогенного тонусу в стадії компенсації є класичною стресовою реакцією «централізації кровообігу», спрямованою на підтримку життєво важливих органів. Організм намагається адаптуватися до зростаючого тиску, мобілізуючи свої регуляторні резерви. Висновки. Рівень ВЧТ є надійним, об'єктивним предиктором тяжкості системних мікроциркуляторних розладів при ГСКН. Моніторинг ВЧТ необхідно включити до протоколу ведення пацієнтів для ранньої стратифікації ризиків та оптимізації лікувальної тактики.
Авторське право (c) 2025 І. М. ДЕЙКАЛО, В. В. БУКАТА, А. В. ЧОРНОМИДЗ https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
МОДИФІКОВАНИЙ СПОСІБ ПРИШВИДШЕННЯ ДОЗРІВАННЯ АРТЕРІОВЕНОЗНОЇ ФІСТУЛИ ЗА ДОПОМОГОЮ ТЕХНІКИ ВЕНОЗНОЇ КОМПРЕСІЇ
Мета роботи: вивчити клінічну ефективність модифікованого методу контрольованої венозної компресії у пацієнтів із хронічною хворобою нирок термінальної стадії, визначити його вплив на гемодинаміку артеріовенозних фістул і порівняти зі стандартними методами пришвидшення дозрівання судинного доступу. Матеріали і методи. Проведено одноцентрове проспективне дослідження, яке включало спостереження за 128 пацієнтами із хронічною хворобою нирок 5 стадії, яким сформовано первинні радіоцефалічні артеріовенозні фістули (АВФ) на верхній кінцівці у нижній третині передпліччя. Обстежених поділили на три групи: I, контрольна (n=39) – пацієнти, які не виконували допоміжних вправ для пришвидшення дозрівання судинного доступу; ІІ, дослідна (n=43) – проводили стандартні вправи з еспандером упродовж 5-ти хв 3 рази на добу; ІІІ, дослідна (n=46) – застосовували модифікований спосіб контрольованої венозної компресії (20 с компресії / 55 с розслаблення 2–3 рази на добу). Вправи проводили з 10-ї доби після формування судинного доступу. Результати. Встановлено, що у пацієнтів із ІІ групи приріст швидкості кровотоку перевищував значення у контрольній групі через 1, 3 та 6 місяців відповідно на 10,19, 12,40 та 11,95 % (p<0,05), а приріст діаметра АВФ на головній вені був найбільшим (20,83 %, p<0,05) через 3 місяці після формування судинного доступу. В ІІІ групі найбільший приріст швидкості кровотоку (на 29,79 %, p<0,05) і діаметра АВФ (на 37,21 %, p<0,05) щодо контрольної групи зареєстровано через місяць після початку виконання вправ, що характеризує раннє дозрівання фістули. Важливо, що у пацієнтів із III групи спостерігали найменшу кількість ускладнень (26,08 %), тоді як у ІІ – 30,20 % і контрольній – 35,90 %. Висновки. Використання контрольованої венозної компресії є доцільним на післяопераційному етапі створення судинного дос­тупу та може підвищити функціональну ефективність і тривалість використання АВФ.
Авторське право (c) 2025 В. О. ВОРОНИЧ, О. Я. ПОПАДЮК https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
ПОРІВНЯЛЬНА ХАРАКТЕРИСТИКА СТАНУ МІКРОЦИРКУЛЯЦІЇ ПРИ ЗАСТОСУВАННІ ЕЛЕКТРОКОАГУЛЯЦІЇ ТА МЕДИЧНОГО ЛАЗЕРА В ХІРУРГІЧНОМУ ЛІКУВАННІ ГОСТРОКІНЦЕВИХ КОНДИЛОМ АНОГЕНІТАЛЬНОЇ ДІЛЯНКИ ЗА УМОВ ВИКОРИСТАННЯ ДОНАТОРІВ АЗОТУ
Мета роботи: порівняльна характеристика впливу методів хірургічного лікування гострокінцевих кондилом аногенітальної ділянки (ГКАД) на стан мікроциркуляції у комплексній терапії в умовах використання донаторів азоту. Матеріали і методи. Проведено обстеження та лікування 146 хворих на ГКАД, яких поділили на 3 групи: 1 група (n=0): хворі з множинними ГКАД – 47 (67,14 %); поодинокі – 21 (30,0 %); кондиломи Бушке – Левенштейна – 2 (2,86 %); 2 група (n=35): множинні – 19 (54,29 %); поодинокі – 15 (42,86 %); кондиломи Бушке – Левенштейна – 1 (2,86 %); 3 група (n=41): множинні – 21 (51,22 % ); поодинокі – 20 (48,78 %). Вивчали стан мікроциркуляції при первинному обстеженні, після передопераційної підготовки та в післяопераційному періоді на 3 та 10 доби за методом лазерної доплерівської флуометрії: М – середнє арифметичне значення показника мікроциркуляції (ПМ); σ («флакс», flax) – середнє квадратичне відхилення (СКВ) амплітуди коливань кровотоку від середнього значення М; Кv – коефіцієнт варіації – відношення між показником перфузії та її мінливістю: Кv = σ/М×100 %. Визначали характер мікроциркуляції та його зміни залежно від хірургічного методу та застосування аргініну аспартату. Хворим 1 та 3 груп перед операцією та в післяопераційному періоді проводили терапію аргініну аспартату. Хірургічне лікування в 1 та 2 групах виконували методом електрокоагуляції, у 3 – використовували хірургічний лазер. Результати. В усіх групах початкові дані ПМ були репрезентативними з середніми значеннями у хворих на множинні ГКАД: М – (12,29±0,32) п?. ??. (?<0,05), ??? ? (0,66?0,03) ??. ??. (?<0,05), ?ф. од. (р<0,05), СКВ – (0,66±0,03) пф. од. (р<0,05), Кv – (5,52±0,22) % (р<0,05) (гіперемічний тип); на поодинокі: М – (4,60±0,06) пф. од. (р<0,05), СКВ – (0,56±0,03) пф. од. (р<0,05) і Кv – (12,23±0,58) % (р>0,05) (спастичний тип); на гігантські кондиломи Бушке – Левенштейна: М – (18,92±0,55) пф. од. (р<0,05), СКВ – (0,55±0,21) пф. од. (р<0,05), Кv – (2,95±1,17) % (р<0,05) (гіперемічний, застійно-стазичний). Після передопераційної підготовки у хворих на множинні ГКАД у 1-й та 3-й групах на тлі терапії аргініну аспартату спостерігалася зміна мікроциркуляції в бік нормалізації, що свідчить про усунення венозного компонента у вигляді сповільненого відтоку крові. В 2-й групі були менш вираженими, що можна пояснити відсутністю впливу донатора NO на ендотелій судин. У післяопераційному періоді у хворих із 1-ї та 2-ї груп була персистенція фази запалення ранового процесу, яка в 1-й групі нівелювалася за рахунок терапії аргініну аспартату. В групі хворих із застосуванням хірургічного лазера показники мікроциркуляції достовірно не змінювалися, та до 10 доби не відрізнялися від контрольних. У 1-й та 3-й групах хворих із поодинокими ГКАД після передопераційної підготовки відбувалися достовірні зсуви в бік нормотонічного варіанту мікроциркуляції. В 2-й групі позитивна динаміка була недостовірною у вигляді тенденції до нормалізації. На 3 добу післяопераційного періоду після електродеструкції спостерігалося уповільнення мікроциркуляції, як реакція на травму, більш значуще в 2-й групі з поступовою нормалізацією в 1-й групі на 10 добу. В 3-й групі показники достовірно не відрізнялися від таких у здорових. Стан ПМ у хворих із кондиломами Бушке – Левенштейна в 1-й групі в одному випадку мав тенденцію до поліпшення, але достовірно не змінився, що залежало від характеру розповсюдження та ускладнень. Висновки. Застосування хірургічного лазера сприяє більш ранньому відновленню мікроциркуляції, ніж застосування електрокоагуляційного методу, внаслідок ранньої нормалізації мікроциркуляції та скорочення фази запалення. При застосуванні електрокоагуляційного методу використання аргініну аспартату сприяє оптимізації мікроциркуляції і нівелює наслідки посттравматичної реакції тканин.
Авторське право (c) 2025 А. М. СЛЄПІЧКО, І. М. ДЕЙКАЛО https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
ОСНОВНІ АСПЕКТИ МЕНЕДЖМЕНТУ ГЕМОДИНАМІЧНИХ ПОРУШЕНЬ АРТЕРІОВЕНОЗНИХ ФІСТУЛ У ПАЦІЄНТІВ НА ГЕМОДІАЛІЗІ
Мета роботи: вивчити доцільність застосування дезагрегантної терапії для попередження виникнення тромботичних, оклюзійних і стенотичних уражень ділянки артеріовенозних анастомозів. Матеріали і методи. Пацієнтам формували радіоцефалічну артеріовенозну фістулу (АВФ) на передпліччі з подальшим контрольним оглядом через 10 діб, 3, 6 та 12 місяців після операційного втручання. Пацієнти з 1-ї (контрольної) групи у післяопераційному періоді не отримували жодних антитромбоцитарних засобів, із 2-ї (основної) – щоденно приймали дезагрегантну те­рапію протягом 12-ти місяців спостереження. Залежно від виду фармакологічного засобу, виділяли такі дослідні підгрупи: 2.1 – пацієнти в післяопераційному періоді приймали ацетилсаліцилову кислоту (АСК, 100 мг щоденно, per os), 2.2 – інгібітор Р2Y12-рецепторів тромбоцитів клопідогрель (75 мг щоденно, per os). Результати. Виявлено вірогідне збільшення показника первинної прохідності АВФ у пацієнтів із 2-ї групи через 6 та 12 місяців після операційного втручання на 13,4 та 25,4 % відповідно до контрольної групи. При детальному аналізі типу антитромбоцитарної терапії встановлено найефективніше застосування клопідогрелю, що підтверджено зростанням показників первинної прохідності судинного доступу на 14,1 та 29,0 % порівняно з даними у пацієнтів із 1-ї групи. Упродовж 12-ти місяців спостереження тромботичні ураження АВФ виявили у 33,8 % обстежених без дазагрегантної терапії, на тлі АСК – 24,3 %, клопідогрелю – 17,8 %. При ультразвуковому дослідженні встановлено позитивний ефект від застосування клопідогрелю, що відображає вірогідне збільшення приросту діаметра виносної вени через 12 місяців після операційного втручання на 22,5 % щодо значень у пацієнтів без дезагрегантної терапії. Висновки. Отримані результати свідчать про доцільність тривалого застосування антитромбоцитарних засобів (особливо клопідогрелю) з метою покращення швидкості дозрівання АВФ і попередження виникнення ускладнень для поліпшення якості та тривалості життя пацієнтів на замісній нирковій терапії.
Авторське право (c) 2025 В. А. СЕМЧЕНКО, О. Я. ПОПАДЮК https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
РЕГІОНАРНА АНЕСТЕЗІЯ ЯК ЧАСТИНА СТРАТЕГІЇ ВІДНОВЛЕННЯ У ПАЦІЄНТІВ ІЗ ТРАВМОЮ ГРУДНОЇ КЛІТКИ
Мета роботи: проаналізувати сучасні методи регіонарної анестезії, їх застосування та ефективність при знеболюванні пацієнтів із травмами грудної клітки, а також оцінити їх роль у стратегії відновлення після травматичних та хірургічних втручань. Матеріали і методи. Для збору відповідної інформації були використані науково-інформаційні бази даних, зокрема PubMed, Web of Science, Embase та Cochrane Library. Пошукові запити включали комбінації ключових слів, що стосуються регіонарних методів анес­тезії, таких, як «thoracic epidural blocks», «thoracic paravertebral blocks», «intercostal blocks», «fascial plane blocks», а також терміни, пов’язані з травмами грудної клітки, післяопераційним болем і стратегіями знеболювання («regional anesthesia», «thoracic surgery», «chest injuries», «patient treatment», «stress markers»). Для аналізу були відібрані лише проспективні рандомізовані контрольовані випробування. Пошук здійснювали за критеріями включення. Синтез результатів проводили за тематичними розділами, що розкривають основні аспекти застосування регіонарної анестезії у стратегії знеболювання та відновлення функцій після травм грудної клітки. Результати. Попри високу ефективність епідуральної анестезії для знеболювання при різних операційних втручаннях цей метод має низку складностей. Так, технічне виконання епідуральної анестезії досить складне і може викликати значний дискомфорт у пацієнтів із порушенням сну. Найчастішою побічною подією цього методу вважається нефункціонуючий блок, який трапляється приблизно у 30 % випадків. Міграція або неправильне положення катетера може призвести до односторонніх або плямистих блокад. Серед серйозних ускладнень процедури необхідно відзначити судинні ушкодження, парестезії та ушкодження нервів, що особливо часто виникають у пацієнтів зі складною анатомією. У зв’язку з цим, як альтернативу епідуральній анестезії Європейське товариство торакальних хірургів (ESTS) рекомендує використовувати торакально-паравертебральну блокаду (TПBБ) або блокаду міжреберних нервів для знеболювання в торакальній хірургії. Висновки. Серед методів анестезії, що застосовуються при травмах грудної клітки, регіонарні техніки, зокрема міжреберна, паравертебральна, епідуральна та блокада площин, мають важливе клінічне значення, забезпечують високий рівень аналгезії з мінімальним системним впливом, покращують комплаєнтність пацієнтів до дихальної терапії, сприяють зниженню частоти розвитку пневмоній та скорочують тривалість госпіталізації. Зокрема, міжреберна блокада, як одна з найбільш прямих і цілеспрямованих технік, ефективна при ізольованих реберних переломах, дозволяючи досягти швидкого полегшення болю. Регіонарна анестезія визнається як оптимальний інструмент для ефективного знеболювання при травмах грудної клітки, особливо в умовах політравми, відділень інтенсивної терапії та торакальної хірургії.
Авторське право (c) 2025 А. І. СУХОДОЛЯ, Л. І. СУХОДОЛЯ https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
КЛІНІЧНА ЦІННІСТЬ МЕТОДУ ВОЛЮМЕТРІЇ, ПОРІВНЯНО З КРИТЕРІЯМИ RECIST 1.1, ПРИ ОЦІНЦІ ВІДПОВІДІ НА ЛІКУВАННЯ МЕТАСТАЗІВ ПЕЧІНКИ У ПАЦІЄНТІВ, ХВОРИХ НА КОЛОРЕКТАЛЬНИЙ РАК
Мета роботи: порівняти інформативність і діагностичну чутливість за методами RECIST 1.1 та волюметрії при оцінці динаміки метастатичного ураження печінки у пацієнтів із колоректальним раком, визначити кореляцію між лінійними та об’ємними показниками пухлинного процесу й обґрунтувати доцільність їх комбінованого застосування для підвищення точності моніторингу ефективності системної терапії. Матеріали і методи. У дослідження включено 14 пацієнтів (8 чоловіків і 6 жінок віком 47–73 роки) з метастатичним ураженням печінки на тлі колоректального раку, які перебували під динамічним спостереженням у 2020–2025 рр. Оцінку ефективності лікування проводили за методами RECIST 1.1 (сума найбільших діаметрів таргетних вогнищ) та волюметрії (обчислення сумарного об’єму метастазів за допомогою напівавтоматичної сегментації КТ-зображень). Порівняння здійснювали шляхом кореляційного аналізу Пірсона між лінійними та об’ємними параметрами з визначенням узгодження результатів у підгрупах за віком та статтю. Результати. Серед 14 пацієнтів часткову відповідь (PR) зафіксовано у 5 випадках, стабільне захворювання (SD) – у 3, прогресію (PD) – у 6. Коефіцієнт кореляції між критеріями RECIST 1.1 і волюметрією становив r=0,48, що вказує на помірний позитивний зв’язок між методами. У низці випадків спостерігалися розбіжності, коли мінімальні лінійні зміни супроводжувалися суттєвими об’ємними коливаннями. Виявлено, що волюметрія чутливіша до ранніх структурних трансформацій, зокрема некрозу або зниження щільності метастазів, тоді як показники за RECIST 1.1 можуть недооцінювати терапевтичну відповідь. Висновки. Критерії RECIST 1.1 залишаються стандартизованими показниками оцінки відповіді, але не враховують тривимірну структуру уражень. Метод волюметрії забезпечує об’єктивну кількісну характеристику пухлинного навантаження та виявляє ранні морфологічні зміни. Комбіноване використання критеріїв RECIST 1.1 і волюметрії підвищує точність моніторингу ефективності лікування та обґрунтованість клінічних рішень.
Авторське право (c) 2025 М. М. ДРОСИК https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
До 60-річчя з дня народження професора Слабого Олега Богдановича
Слабого Олега Богдановича
Авторське право (c) 2025 https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
ХАРАКТЕРИСТИКА ФУНКЦІОНАЛЬНОГО СТАНУ АРТЕРІЙ ДРІБНОГО КАЛІБРУ ПІД В ПЛИВОМ ПНЕВМОПЕРИТОНЕУМУ РІЗНОЇ ТРИВАЛОСТІ ТА ЗМОДЕЛЬОВАНОЇ МЕХАНІЧНОЇ ЖОВТЯНИЦІ В ЕКСПЕРИМЕНТІ
Мета роботи: проаналізувати морфометричні зміни показників артерій дрібного калібру діафрагми в умовах пневмоперитонеуму за внутрішньочеревного тиску 10 мм рт. ст. різної тривалості при змодельованій механічній жовтяниці. Матеріали і методи. Для проведення експериментального дослідження було відібрано 55 статевозрілих білих щурів репродуктивного періоду (6–7 місяців) масою (225,0±15,0) г. Тварин поділили на 4 групи: контрольну – особини з механічною жовтяницею і 3 дослідні, де моделювалась жовтяниця і пневмоперитонеум протягом 1, 2 та 3 год відповідно до номера групи. В кінці експерименту відбирали макропрепрат діафрагми і проводили визначення морфометричних показників. Результати. Внаслідок дії модельованих патологічних процесів спостерігалось збільшення показників зовнішнього діаметра артерії від 5,9 до 6,7 %, зменшення внутрішнього діаметра судини – від 24,6 до 25,4 %. Індекс Вогенворта підвищувався у 2,1 раза. І закономірно збільшувалась товщина медії із 17,1 до 18,7 %. Зміни даних показників свідчили про порушення кровопостачання органа, різкого зниження пропускної здатності судин даного типу. Показники параметрів висоти ендотеліоцитів та діаметра їх ядер зменшувались, однак статистично достовірної різниці не виявлено. Значно збільшувався показник відносного об’єму ушкоджених ендотеліоцитів із (3,32±0,24) % до (29,50±0,21) % у ребровій частині діафрагми і від (4,03±0,11) % до (30,70±0,14) % у поперековій частині, що свідчило про ознаки ендотеліальної дисфункції. Ці зміни потрібно враховувати у клінічній практиці лікарів хірургічних відділень, де поширена практика лапароскопічних операційних втручань, для кращого розуміння впливу пнев­моперитонеуму на організм людини і діафрагму зокрема, яка відіграє важливу роль в акті дихання і легеневій екскурсії. Висновки. Отримані результати вказують на те, що пневмоперитонеум, створений вуглекислим газом, призводить до змін морфометричних параметрів артерій дрібного калібру, які прямопропорційно залежать від тривалості останнього.
Авторське право (c) 2025 І. Я. ДЗЮБАНОВСЬКИЙ, М. Ю. КРІЦАК https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
ПОРІВНЯЛЬНА ОЦІНКА ВПЛИВУ ГОСТРОЇ КРОВОВТРАТИ НА АНТИОКСИДАНТНО-ПРООКСИДАНТНИЙ БАЛАНС У ЛЕГЕНЯХ ЩУРІВ ІЗ МЕХАНІЧНОЮ ТРАВМОЮ РІЗНОЇ ЛОКАЛІЗАЦІЇ
Мета роботи: зʼясувати вплив гострої крововтрати на антиоксидантно-прооксидантний баланс у легенях щурів із черепно-мозковою травмою, тупою травмою живота та скелетною травмою. Матеріали і методи. У статевозрілих щурів-самців лінії Вістар в умовах тіопентал-натрієвого наркозу моделювали черепно-мозкову травму (ЧМТ), тупу травму живота (ТТЖ) та скелетну травму (СКТ). Тварин виводили з експерименту в умовах наркозу через 3, 7, 14, 21 та 28 діб посттравматичного періоду. В екстракті гомогенату легень визначали каталазну активність та вміст реагентів до тіобарбітурової кислоти, за співвідношенням яких розраховували антиоксидантно-прооксидантний індекс (АПІ). Результати. Встановлено, що на тлі ізольованої травми різного походження в легенях відмічали зміщення антиоксидантно-прооксидантного співвідношення у бік переважання прооксидантних механізмів, причому на тлі ізольованої ЧМТ результат виявився статистично значущим через 14–28 діб експерименту, на тлі ізольованої ТТЖ і СКТ – в усі терміни посттравматичного періоду. Через 7, 14, 21 та 28 діб посттравматичного періоду величина АПІ легень була найменшою у групі щурів із ТТЖ, а через 7 та 21 доби – в тварин із СКТ. Додаткова гостра крововтрата в обʼємі 1,5 % від маси тіла на тлі ЧМТ, ТТЖ і СКТ суттєво обтяжує інтенсивність порушень антиоксидантно-прооксидантної системи в легенях. Висновки. Суттєве зниження величини АПІ легень виникало після нанесення ТТЖ, порівняно з ЧМТ та СКТ, інтенсивність порушень за яких була практично однаковою. Більші порушення величини АПІ на тлі ТТЖ, порівняно з іншими дослідними групами, були в період пізніх проявів травматичної хвороби – з 14 доби експерименту.
Авторське право (c) 2025 Р. Д. ЛЕВЧУК https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
СИМУЛЬТАННА ТРАНСАБДОМІНАЛЬНА ПЕРЕДОЧЕРЕВИННА ПЛАСТИКА (ТАРР) І ЦИСТЕКТОМІЯ У ПАЦІЄНТОК ІЗ ПАХВИННИМИ ГРИЖАМИ ТА КІСТАМИ ЯЄЧНИКІВ
Мета роботи: підвищити ефективність хірургічного лікування поєднаних пахвинних гриж із кістами яєчників у пацієнток шляхом симультанної трансабдомінальної передочеревинної пластики (ТАРР) і цистектомії. Матеріали і методи. Проаналізовано хірургічне лікування 67-ми пацієнток з первинними пахвинними грижами, поєднаними з кістами яєчників, із використанням симультанної ТАРР та цистектомії. Вік пацієнток становив 25–45 років (середній вік – 35±1), в усіх хворих первинна пахвинна грижа була поєднана з кістами яєчників різного розміру. Жінок поділили на дві групи, основна група (n=33), якій виконували симультанну ТАРР та цистектомію, і група порівняння (n=34), якій проводили лише ТАРР без видалення кісти яєчника. Перед операцією усім хворим проведено лабораторне та інструментальне дослідження згідно з клінічними протоколам УЗД, при потребі МРТ малого таза і передньої черевної стінки. Додатково оцінювали ефективність хірургічного лікування з використанням анкети-опитувальника Euro-Qol-5D, на основі якої розраховували показник QALY (quality-adjusted life years), кількість якісних років життя, отриманих унаслідок хірургічного втручання, враховували показник QALY за 12 місяців із динамікою його зміни у хворих основної та групи порівняння й порівнювали. Результати. В обох групах післяопераційні ускладнення були поодинокими та порівнянними: сероми – 6 %, гематоми – 2–6 %, інфекцій та інтраопераційних ускладнень не було. Віддалені результати, відсутність рецидивів у основній групі та в групі порівняння (2,9 %). Хронічний пахвинний біль відмічали в обох групах (6 %). Згідно з анкетуванням EQ-5D-5L через 12 місяців, 54,5 % пацієнток основної групи мали скарги, тоді як в групі порівняння таких не було. Середній показник індексу здоров’я (QALY) становив 0,97 в основній групі проти 0,79 в групі порівняння. Статистично значущі відмінності виявлено за критеріями «самообслуговування», «звичайна активність» та «тривога / депресія» на користь симультанної операції (p<0,05). Технічно симультанна ТАРР не потребувала встановлення додаткових троакарів, збільшення часу виконання було незначним. Симультанна ТАРР дозволяє уникнути повторного наркозу, зменшити операційний стрес, пришвидшити відновлення та знизити витрати на лікування. Висновки. Симультанна ТАРР із цистектомією є безпечною, ефективною та доцільною при поєднанні пахвинної грижі та кісти яєчника, забезпечуючи кращу якість життя порівняно з окремими операціями.
Авторське право (c) 2025 Я. П. ФЕЛЕШТИНСЬКИЙ, А. А. ШТАЄР https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
ОЦІНКА РЕЗУЛЬТАТІВ ЗАСТОСУВАННЯ ЛАПАРОСКОПІЧНИХ ТЕХНОЛОГІЙ У КОМПЛЕКСНОМУ ЛІКУВАННІ ПАЦІЄНТІВ З УСКЛАДНЕНИМИ ФОРМАМИ РАКУ ОБОДОВОЇ КИШКИ
Мета роботи: проаналізувати результати використання лапароскопічних методів у комплексному лікуванні пацієнтів з ускладненими формами злоякісних захворювань товстої кишки. Матеріали і методи. Проспективне когортне дослідження проведено у хірургічних відділеннях КНП «Міська лікарня екстреної та швидкої медичної допомоги» ЗМР та КНП «Міська лікарня № 7» ЗМР у період з 2020 р. до 2023 р. Досліджувана група включала 109 (100 %) пацієнтів з ускладненими формами раку товстої кишки. Гендерна структура групи показала незначну перевагу пацієнтів жіночої статі – 57 (52,29 %) над чоловіками – 52 (47,71 %). Середній вік хворих становив (69,78±16,37) року. Статистичний аналіз проводили за допомогою STATISTICA 13.0 (TIBCO Software Inc.) та MICROSOFT EXCEL 2013. Дані представлені як середнє значення ± стандартне відхилення (M±m) для нормально розподілених даних та медіана Ме (Q1; Q3) для даних, розподіл яких відрізняється від нормального. Статистичну різницю між групами оцінювали за допомогою U-критерію Манна – Уїтні. Результат вважався статистично значущим при p<0,05. Результати. Лапароскопічні методи застосували у 31 (28,44 %) пацієнта. В 7 (6,42 %) хворих лапароскопічну операцію завершили конверсією шляхом лапаротомії. У 71 (65,13 %) пацієнта використали первинну відкриту операцію шляхом лапаротомії. Після­операційні ускладнення виникли у 6 (19,35 %) хворих після лапароскопічних операцій та в 32 (41,03 %) – після лапаротомії, p=0,0286. Ранові ускладнення траплялися частіше в групі, де виконано лапаротомії, – 17 (21,79 %) проти 1 (3,23 %) у лапароскопічній групі, p=0,0083. Структура загальнохірургічних ускладнень була подібною між групами. Смертність становила 5 (16,13 %) у лапароскопічній групі та 18 (23,08 %) – в підгрупі лапаротомії, p=0,3781. Середня тривалість перебування у лікарні склала 10,00 (8,00; 13,00) діб для лапароскопічних операцій та 19,00 (13,00; 27,00) діб – для лапаротомій, p=0,0011. Результати підтверджують переваги лапароскопічних операцій над відкритою онкохірургією ускладнених форм раку ободової кишки та вказують на можливість використання цих методів за умови правильного відбору пацієнтів та адекватної передопераційної підготовки. Висновки. Лапароскопічні методи хірургічних втручань можна безпечно застосовувати в лікувальному комплексі хворих з ускладненими формами злоякісної патології товстої кишки, зменшуючи рівень ускладнень, летальності та тривалості перебування хворих у стаціонарі.
Авторське право (c) 2025 М. А. КУБРАК, С. М. ЗАВГОРОДНІЙ, М. Б. ДАНИЛЮК https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
ВИЗНАЧЕННЯ КЛІНІЧНОЇ ЕФЕКТИВНОСТІ ЗАСТОСУВАННЯ ІННОВАЦІЙНИХ ПРЕПАРАТІВ У ПАЦІЄНТІВ ІЗ РАНОВИМИ ДЕФЕКТАМИ
Мета роботи: визначити клінічну ефективність запропонованої схеми лікування у хворих з ускладненими ранами за критеріями швидкості грануляції, епітелізації та функціональної активності клітин природного імунітету порівняно зі стандартною терапією. Матеріали і методи. Проспективне когортне дослідження охопило 11 пацієнтів із хронічними ускладненими ранами. Хворі з основної групи отримували двокомпонентну схему лікування ран із застосуванням двох препаратів: спрею (декаметоксин, гідролізований колаген, гліцин, аргінін, аспарагінова кислота) і гелю (колаген, гіалуронат натрію, сульфадіазин срібла, декаметоксин, діоксид кремнію). Пацієнти з порівняльної групи отримували стандартну схему лікування, яка включала хірургічну санацію рани, антисептичну обробку, системну антибіотикотерапію (пеніциліни, цефалоспорини, фторхінолони, метронідазол, лінкозаміди, карбапенеми, монобактами) та місцеві антисептики з пропіленгліколем. Динаміку регенеративних процесів оцінювали за цитологічним аналізом ранової поверхні. Визначали кількісне співвідношення клітинних елементів, що дозволяло оцінити ступінь запальної реакції та рівень регенерації тканин. Статистичну обробку даних виконували з використанням ліцензованого програмного забезпечення IBM SPSS Statistics, версія 26.0 (ліцензія № ABCD-123456; IBM Corp., Armonk, NY, USA). Результати. Відбір пацієнтів проводили відповідно до визначених критеріїв включення та виключення. У дослідження залучали осіб віком 18–80 років, які мали незагоєні ускладнені рани тривалістю понад 3 місяці. У початкові терміни (5-та доба) площа грануляцій в основній групі досягла 45 %, що на 20 % більше, ніж у порівняльній (p<0,05). До 20-ї доби повну епітелізацію спос­терігали у 81,8 % пацієнтів основної групи проти 40 % у порівняльній (p<0,05). Результати клітинного аналізу показали зниження дегенеративних нейтрофілів у 1,77 раза (p<0,05) і зростання моноцитів із лімфоцитами. Активність фагоцитозу підвищилася: НСТ-позитивні нейтрофіли збільшилися в 2,18 раза, мієлопероксидаза – в 1,38 раза (обидва p<0,05). Висновки. Запропонована схема сприяє швидшому формуванню грануляційної тканини, пришвидшеній епітелізації, оптимізації запальної відповіді та стабільній імунній активації, що дозволяє скоротити терміни загоєння порівняно зі стандартною терапією.
Авторське право (c) 2025 Г. П. КОЗИНЕЦЬ, Г. П. ГОМОЛА https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
ДИНАМІКА ЗМІН У ЗГОРТАЛЬНІЙ ТА ПРОТИЗГОРТАЛЬНІЙ СИСТЕМАХ КРОВІ ПРИ ХІРУРГІЧНОМУ ЛІКУВАННІ ПАЦІЄНТІВ З ОБМЕЖЕНИМИ ЗАХВОРЮВАНЯМИ І БОЙОВИМИ ТРАВМАМИ ПЛЕВРАЛЬНОЇ ПОРОЖНИНИ
Мета роботи: дослідити динаміку змін у згортальній та протизгортальній системах крові в пацієнтів хірургічного відділення при госпіталізації, а також після операційних втручань на плеврі з приводу відносно обмежених запальних захворювань і бойових травм. Матеріали і методи. Проаналізовано медичну документацію 109 хворих, яких госпіталізовано для проведення операційних втручань на плеврі в 2018–2024 рр. У процесі дослідження застосовували загальноприйняті методи обстеження, променеві методи дослідження, клінічні та біохімічні дослідження крові, дослідження показників коагулограми. Обробку отриманих результатів проводили за допомогою однофакторного дисперсійного аналізу ANOVA з декількома порівняннями на програмному забезпеченні GraphPad Prism 8.0. Результати. У пацієнтів із травмами та запальними процесами плевральної порожнини в перші доби після операційних втручань спостерігали активацію коагуляційної системи крові, що підтверджувалося зниженням часу рекальцифікації плазми до (56,1±1,3) с у хворих та (55,2±1,3) с в поранених, підвищенням рівнів фібриногену до (6,2±0,08) г/л і (6,6±0,07) г/л відповідно та збільшенням толерантності плазми до гепарину. До 7-ї доби відбувалася стабілізація гемостазу: час рекальцифікації плазми наближувався до контрольних значень ((59,1±1,3) с у хворих і (58,9±1,3) с в поранених), рівень фібриногену знижувався до (3,8±0,08) г/л і (4,0±0,07) г/л відповідно, а фібринолітична активність збільшується до 210,1±3,5 у хворих і до 220,7±3,9 в поранених відповідно. Збереження підвищеного рівня тромбоцитів (366,4±33,1×109/л у хворих і 392,1±31,9×109/л в поранених) до 7-ї доби вказувало на тривалу активацію гемостазу. Висновки. У пацієнтів із травмами та запальними процесами при госпіталізації відзначали активацію коагуляційної системи крові, що є адаптивною реакцією організму на травму та запальний процес. До 7-ї доби більшість показників коагуляції проявляли тенденцію до нормалізації, а збільшення активності фібринолітичної системи було проявом санаційної реакції організму на коагуляцію. Підвищений рівень активності тромбоцитів вимагає подальшого моніторингу з метою попередження ускладнень.
Авторське право (c) 2025 І. Д. ДУЖИЙ, П. Ф. МИРОНОВ, В. В. БРЯНИК https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
КОМПЛЕКСНА ОЦІНКА ФАКТОРІВ РИЗИКУ НЕСПРОМОЖНОСТІ КОЛОРЕКТАЛЬНИХ АНАСТОМОЗІВ У ХІРУРГІЇ РАКУ ПРЯМОЇ КИШКИ
Мета роботи: поліпшити результати лікування пацієнтів із раком прямої кишки шляхом аналізу основних факторів ризику неспроможності швів анастомозу на доопераційному, інтраопераційному та післяопераційному етапах. Матеріали і методи. У ретроспективне одноцентрове дослідження включили 92 пацієнти з аденокарциномою прямої кишки I–III стадій (TNM: cT1–4, N0–2, M0), розташованою на відстані до 15 см від анального каналу без ураження анального сфінктера. Усі хворі перенесли лапароскопічну передню або низьку передню резекцію з формуванням колоректального анастомозу. Залежно від наявності клінічно значущої неспроможності швів пацієнтів поділили на дві групи: НША (+) – 17 (18,5 %) осіб та НША (-) – 75 (81,5 %) пацієнтів. Проаналізовано низку клінічних анастомозу (НША), морфологічних і хірургічних змін, структурованих за етапами лікування. Результати. Частота клінічно значущої НША становила 18,5 %. До статистично значущих факторів ризику належали: дистальне розташування пухлини (5–10 см від анального каналу) (p=0,001), тривалість операції (p=0,024), виконання D3-дисекції (p=0,009), ≥2 спрацювання лінійного степлера (p=0,020), відсутність мобілізації селезінкового згину (p=0,012) та перев’язка лівої ободової артерії (p=0,001). Підвищення рівня С-реактивного білка на 3-тю післяопераційну добу, лихоманка та тахікардія можуть слугувати ранніми клініко-лабораторними маркерами розвитку НША та вказують на необхідність операційної діагностики та лікування. Висновки. Визначення ключових факторів ризику неспроможності колоректального анастомозу, зокрема пов’язаних із локалізацією пухлини, особливостями хірургічного втручання та ранніми ознаками запалення, дозволяє своєчасно виявляти пацієнтів групи ризику та попереджати розвиток ускладнень після операції.
Авторське право (c) 2025 В. В. ВАСИЛІВ, В. Д. СКРИПКО https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
АНАЛІЗ ВІДДАЛЕНИХ РЕЗУЛЬТАТІВ ХІРУРГІЧНОГО ЛІКУВАННЯ ПАЦІЄНТІВ ІЗ МІТРАЛЬНИМИ ВАДАМИ СЕРЦЯ ТА АТРІОМЕГАЛІЄЮ
Мета роботи: вивчити ризики настання летальних випадків у віддалені терміни хірургічного лікування пацієнтів із мітральними вадами серця та атріомегалією. Матеріали і методи. У дослідження увійшов 671 хворий із мітральною вадою серця та лівою атріомегалією. Атріомегалією вважали збільшення лінійного розміру лівого передсердя на понад 6,0 см та його об’єму більше 59,8 см куб/м2 за даними ехокардіографії. Усім пацієнтам вибірки на базі відділу хірургічного лікування набутих вад серця Державної установи «Національний інститут серцево-судинної хірургії імені М. М. Амосова НАМН України» провели хірургічне лікування мітральної вади. Дизайн дослідження побудований залежно від використаної хірургічної методики та об’єму хірургічного втручання, відповідно до чого хворих вибірки поділили на дві групи: основну та порівняння. До основної групи (n=271) увійшли пацієнти, яким проведено протезування мітрального клапана та пластику лівого передсердя з резекцією його вушка. У хворих групи порівняння (n=400) виконали виключно хірургічну корекцію мітральної вади. Матеріалом для аналізу стали дані з первинної облікової медичної документації: історія хвороби, протоколи операцій, дані клініко-інструментального обстеження. Всі учасники дослідження дали інформовану добровільну згоду. Результати. У даному дослідженні госпітальна летальність становила 2,2 % випадків, у пацієнтів основної групи вона склала 1,8 %, а в групі порівняння – 2,5 % (p>0,05). Встановлено, що частота летальних випадків у пацієнтів вибірки у віддалені терміни становила 5,8 %, у хворих основної групи – 4,5 %, а в групі порівняння – 6,7 % (р=0,015; χ2=5,93). Встановлено, що у пацієнтів, яким проведено, окрім хірургічної корекції мітральної вади серця, пластику лівого передсердя з приводу атріомегалії із резекцією його вушка, спостерігали знижений ризик настання летальних випадків як у госпітальному періоді (OR=1,35; 95 % CІ: 0,45–4,0, RR=1,34; 95 % CІ: 0,46–3,89, р>0,05), так і в періоді спостереження віддалених результатів (OR=1,50; 95 % CІ: 0,74–3,02, RR=1,46; 95 % CІ: 0,75–2,85, р>0,05). Висновки. У результаті вивчення віддалених результатів хірургічного лікування мітральної вали серця у пацієнтів з атріомегалією встановлено, що хворі, яким проведено її корекція та пластику лівого передсердя з резекцією його вушка, мають нижчу частоту госпітальної летальності та у 1,35 раза нижчий ризик її виникнення (OR=1,35; RR=1,34; р>0,05). Пацієнти, яким виконано корекцію мітральної вади серця та пластику лівого передсердя з резекцією його вушка, мають достовірно нижчу частоту настання летальних подій у віддалені терміни після хірургічного втручання (р=0,015; χ2=5,93) та у 1,5 раза нижчий ризик їх настання, порівняно з хворими, у яких проведено виключно хірургічну корекцію мітральної вади серця (OR=1,50; RR=1,46; р>0,05).
Авторське право (c) 2025 В. Ж. БУКАРІМ, В. В. ПОПОВ https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
ГІСТЕРОРЕЗЕКТОСКОПІЯ ЯК СТРАТЕГІЯ ПІДВИЩЕННЯ ШАНСІВ НА ІМПЛАНТАЦІЮ ЕМБРІОНА У ЖІНОК ІЗ СИНДРОМОМ ПОЛІКІСТОЗНИХ ЯЄЧНИКІВ І МЕТАБОЛІЧНИМ СИНДРОМОМ
Мета роботи: комплексно оцінити вплив метаболічної оптимізації та проведення гістерорезектоскопії перед ембріотрансфером на стан ендометрія і результати програм екстракорпорального запліднення (ЕКЗ) у пацієнток із синдромом полікістозних яєчників (СПКЯ) і метаболічним синдромом (МС), зокрема визначити їх роль у підвищенні частоти імплантації та настання клінічної вагітності. Матеріали і методи. У дослідження включено 128 жінок репродуктивного віку із СПКЯ, яких поділили на 3 групи: перша – СПКЯ+МС, рутинна передпротокольна підготовка; друга – СПКЯ+МС, метаболічна оптимізація 8–12 тижнів до програми ЕКЗ; третя – контрольна, СПКЯ без МС. Показаннями до гістероскопії були ультразвукові та клінічні ознаки внутрішньоматкової патології, тонкий чи неоднорідний ендометрій, повторні невдалі імплантації, підозра на хронічний ендометрит. Операційні втручання проводили в ранню проліферативну фазу з видаленням виявлених утворень, прицільною біопсією та подальшим морфологічним / імуногістохімічним дослідженням. Результати. Операційне втручання, а саме гістерорезектоскопію, було показано 42,2 % пацієнткам переважно у групі СПКЯ+МС без метаболічної оптимізації. Найчастіше при гістероскопії виявляли поліпи ендометрія (до 37,5 % у першій групі) та просту гіперплазію без атипії (до 25 %), рідше порушення проліферації, ознаки ендометриту, мікрополіпоз. У групі з прегравідарною оптимізацією частота клінічних вагітностей була на 8,0 % вища, ніж у групі рутинної підготовки, і на 5,7 %, ніж в контрольній; рівень живонароджень перевищував ці показники на 10,5 та 6,2 % відповідно. Однак статистично достовірних відмінностей не зафіксовано, простежується клінічно значуща тенденція до покращення результатів ЕКЗ. Висновки. У жінок із СПКЯ, особливо при поєднанні з МС, нерідко спостерігаються зміни ендометрія, що знижують ефективність програм ЕКЗ. Поєднання прегравідарної метаболічної оптимізації із гістерорезектоскопією перед проведенням ембріотранс­феру дозволяє покращити стан ендометрія та продемонструвало тенденцію до підвищення частоти клінічних вагітностей і живонароджень.
Авторське право (c) 2025 С. В. ХМІЛЬ, Ю. Б. ПРАВАК https://creativecommons.org/licenses/by/4.0