КОНЦЕПТУАЛЬНЕ ОБҐРУНТУВАННЯ МАЛОКОНТАКТНОГО БАГАТОПЛОЩИННОГО ОСТЕОСИНТЕЗУ ПЕРЕЛОМІВ ГОМІЛКИ - БІЛІНСЬКИЙ, П. І.; БУТ, В. П.; МАРЧУК, Т. Є. (Шпитальна хірургія. Журнал імені Л. Я. Ковальчука, 2025)
Мета роботи: теоретично обґрунтувати та оптимізувати методику малоконтактного багатоплощинного остеосинтезу діафізарних переломів кісток гомілки. Матеріали і методи. На основі системного підходу проведено аналіз взаємодії елементів при повному контакті пластини з кісткою і його відсутності, простежено наслідки цієї взаємодії, вплив на репаративну регенерацію (РР). Визначено основні вимоги до конструкції фіксатора для забезпечення оптимальних умов зрощення фрагментів при переломі кісток гомілки (ПКГ). Використовуючи теоретичні закони будівельної механіки, сформульовано вимоги до просторового розташування шурупів, що усувають недоліки одноплощинної фіксації, доведено перевагу багатоплощинної стабілізації фрагментів. Серед нових засобів для остеосинтезу необхідно відзначити пластини із різьбовим з’єданням «пластина-гвинт» (LCP) – пластини із кутовою стабільністю. Проведено біомеханічний аналіз різних конструкцій, функціональних можливостей методик застосування. Результати. Дуже важливим елементом у лікуванні ПКГ є можливість регулювати жорсткість фіксації відповідно до характеру лінії перелому, можливість забезпечити певну величину мікрорухомості відламків (МРВ), що оптимізує перебіг РР. Враховуючи сказане, на наш погляд, найбільш оптимальними для лікування ПКГ є малоконтактні багатоплощинні фіксатори, які розробив П. І. Білінський. Пропонуємо нашу концепцію їх застосування при цих ушкодженнях. Стабільний остеосинтез ПКГ має здійснюватись фіксаторами мінімального об’єму і довжини, що забезпечують вибір найбільш оптимальної конструкції для конкретної лінії зламу, а також місця встановлення відповідно до анатомічних особливостей ушкодженого сегмента, відновлення його несучої здатності, осі кістки проходить після репозиції фрагментів, при відсутності тиску на кістку, багатоплощинному проведенні фіксуючих гвинтів, наявності елементу взаємодії їх із фіксатором, що створює з фрагментами біомеханічну конструкцію «фіксатор – кістка», дозволяє програмувати величину МРВ, оптимізувати перебіг РР. Надійну фіксацію фрагментів кісток гомілки може забезпечити оригінальний пристрій для фіксації кісткових відламків (ПФКВ), захищений патентом України № 17502, який удосконалили відповідно до розробленої концепції. Висновки. Концепція малоконтактного багатоплощинного остеосинтезу, яку автори розробили на основі системного аналізу морфо-біомеханічних особливостей сегмента, процесу консолідації, конструкцій існуючих фіксаторів, взаємодії пластина-гвинт, придатна для остеосинтезу ПКГ. Вона збігається з основними положеннями сучасних тенденцій асоціації АО.