В журналі висвітлюються нові досягнення в медсестринській освіті та практиці, питання психології, педагогіки та менеджменту в роботі старших і головних медсестер; представлений досвід кращих медсестер різного профілю, наукова робота та багато іншого. ISSN 2415-3028 (Online), ISSN 2411-1597 (Print), ICV = 54.58, ICV 2018 = 59,08
МЕДСЕСТРИНСЬКІ ВИКЛИКИ В РОБОТІ З РЕВМАТОЛОГІЧНИМИ ПАЦІЄНТАМИ
Вступ. Ревматологічні захворювання поширені в усьому світі, їх кількість зростає. Ці стани вимагають комплексного, міждисциплінарного догляду, в якому медсестри відіграють важливу роль через залученість до процесу. Незважаючи на розроблені алгоритми роботи з пацієнтами, лише половина з них залишається задоволеною процесом лікування та спілкуванням із персоналом. Завдяки опитуванню японських медсестер, які працюють з ревматологічними пацієнтами, проведеному в 2020 р., було виявлено п’ять основних проблем в їх роботі, таких, як: комунікація, розуміння, досвід, системні проблеми та співпраця з пацієнтами. Проте досліджень, сфокусованих на важливих питаннях роботи медсестер стаціонарних відділень в Україні, недостатньо. Мета роботи – дослідити медсестринські виклики в роботі з ревматологічними пацієнтами за допомогою статистичного дослідження контингенту хворих ревматологічного відділення, аналізу структури та штатного розкладу медсестер ревматологічного відділення, аналізу анкет та усного інтерв’ю медсестер щодо особливостей роботи ревматологічного відділення. Основна частина. У 2024 р. в ревматологічному відділенні КНП «Тернопільська обласна клінічна лікарня» Тернопільської обласної ради перебували на лікуванні 1725 пацієнтів з різними захворюваннями. Більшість з них мала суглобові прояви. До роботи з ними було залучено 9 медсестер із тривалим досвідом роботи саме у ревматологічному відділенні. В їх обов’язки входять реєстрація та облік пацієнтів, їх догляд, виконання призначень, моніторинг стану хворих і навчання пацієнтів. За результатами анкетування та аналізу усного інтерв’ю, медсестри стикаються з такими проблемами, як великий потік пацієнтів, комунікаційні та організаційні труднощі, емоційне вигорання. Висновки. Ревматологічні захворювання поширені в усьому світі. Тому й ревматологічне відділення Тернопільської обласної клінічної лікарні працює з великим потоком ревматологічних пацієнтів. До догляду за ними залучено досвідчених медсестер, які окреслили основні проблеми в роботі.
Авторське право (c) 2025 О. І. Зарудна, О. С. Маховська, С. В. Даньчак, Н. І., І. К. Венгер, Н. Л. Корпусова https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
КОМУНІКАЦІЯ МЕДИЧНИХ СЕСТЕР У КРИЗОВИХ СИТУАЦІЯХ ЯК ОСНОВНИЙ ЕЛЕМЕНТ ЗАБЕЗПЕЧЕННЯ НАДАННЯ ЕФЕКТИВНОЇ МЕДИЧНОЇ ДОПОМОГИ
Вступ. У сучасних реаліях суспільного розвитку система охорони здоров’я постійно зазнає змін через низку нових соціальних, медичних і гуманітарних викликів. За цих умов роль медичної сестри виходить далеко за межі технічного виконання маніпуляцій: вона стає посередником між пацієнтом, його родиною та медичною командою. Від ефективності комунікації залежить не лише якість медичної допомоги, а й психологічний стан хворих. Мета роботи – з’ясувати значення комунікації медичних сестер у кризових ситуаціях та дослідити її вплив на ефективність надання медичної допомоги. Основна частина. Здійснено систематичний пошук літератури у наукових базах даних, зокрема PubMed, Scopus, Web of Science, проаналізовано сучасну українську та зарубіжну наукову літературу, узагальнено практичний досвід медсестринської діяльності під час пандемії COVID-19, а також дані опитувань медичних працівників у закладах охорони здоров’я. Проведений аналіз показав, що ефективна комунікація за кризових умов виконує декілька ключових функцій: забезпечує своєчасне передавання достовірної інформації пацієнту та його родині, сприяє зниженню рівня стресу, підвищує довіру до медичного персоналу, мінімізує ризик конфліктів і непорозумінь у лікувальному процесі. Крім того, налагоджена комунікація всередині медичної команди дозволяє координувати дії персоналу та зменшує ймовірність виникнення медичних помилок. Проблемними залишаються чинники високого рівня емоційного навантаження, дефіциту часу та недостатньої підготовки у сфері кризової комунікації. Разом із тим, практика впровадження симуляційних тренінгів і курсів з розвитку комунікативних навичок демонструє позитивні результати, підвищуючи готовність медичних сестер до дій у надзвичайних ситуаціях. Висновки. Комунікація є одним із базових інструментів діяльності медичних сестер за кризових умов. Вона визначає не тільки рівень довіри пацієнтів, а й результативність командної роботи, сприяє підвищенню ефективності медичної допомоги та збереженню здоров’я і життя людей. Подальший розвиток комунікативних компетентностей має стати пріоритетом у підготовці та підвищенні кваліфікації середнього медичного персоналу.
Авторське право (c) 2025 Я. Е. Ганзіна, Ю. А. Денисюк https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
ПРИХИЛЬНІСТЬ ДО ЛІКУВАННЯ У ПАЦІЄНТІВ ІЗ СЕРЦЕВОЮ НЕДОСТАТНІСТЮ В АМБУЛАТОРНИХ УМОВАХ
Вступ. У менеджменті серцевої недостатності ключовим чинником є дотримання призначеної медикаментозної терапії та забезпечення високого рівня прихильності до лікування. Метою роботи є оцінка впливу «Щоденника моніторингу симптомів серцевої недостатності» на прихильність до лікування у пацієнтів із серцевою недостатністю в амбулаторних умовах. Основна частина. В дослідженні взяли участь 55 пацієнтів «Міської поліклініки №2» м. Чернівці. В кабінеті кардіолога вони отримали індивідуальне консультування, навчання та «щоденник» для щоденного самоконтролю за симптомами серцевої недостатності в амбулаторних умовах. Встановлено, що освітні втручання підвищили прихильність до фармакотерапії з 39,2% до 71,2%, а до здорового способу життя з 31,5% до 82%. Забудькуватість, пропуски доз, самовільна відміна препаратів і нехтування записами про прийом ліків, суттєво зменшились (відповідно на 67,3%, 58,2%, 45,5% та 67,2%) (p=0,0007). Високий рівень прихильності (9,1 балів) після втручання досягнуто у 71% хворих, середній — у 21,8%, низький — лише у 7,2% (p = 0,020). Середній бал зріс до 8,1 (проти 4,4), у що свідчить про високу прихильність. Абсолютна більшість пацієнтів (92,7%, n = 51) після освітніх втручань мали відмінну прихильність до лікування (8 балів). У жінок старечого віку, які переважали у нашому дослідженні, рівень прихильності підвищився з середнього до високого (8,2 балів проти 5,1). Покращились показники самоконтролю, зокрема, частота регулярного зважування зросла на 62 %, контроль споживання рідини (в межах рекомендованого обсягу до 1–1,5 л на добу) — на 40,2 %, а дотримання дієтичних рекомендацій щодо обмеження кухонної солі — на 46,2 %. Висновки. Проведення цілеспрямованого навчання та ведення «щоденника» є ефективним освітнім інструментом у пацієнтів із серцевою недостатністю, яке сприяє підвищенню їх обізнаності щодо хвороби та прихильності до лікування, покращенню самоконтролю, зміни способу життя в амбулаторних умовах та виконання індивідуального плану лікування.
Авторське право (c) 2025 Д. К. Григорець, І. А. Плеш, М. Г. Гулей https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
СУЧАСНІ ІНСТРУМЕНТИ ЗАБЕЗПЕЧЕННЯ ДОСТУПНОСТІ МЕДИЧНОЇ ДОПОМОГИ В РОБОТІ ПСИХІАТРА ТА КЛІНІЧНОГО ПСИХОЛОГА
Вступ. Критична важливість телемедицини в Україні сьогодні зумовлена поєднанням воєнних викликів, масової психотравми та обмеженого доступу до спеціалізованої допомоги пацієнтів, які вимушено переміщені, живуть у зонах ризику або не мають можливості відвідати лікаря чи контактувати з клінічним психологом особисто. Дистанційні консультації дозволяють швидше реагувати на зміни психічного стану, підвищують доступність фахівців і зменшують стигму звернення за психіатричною підтримкою, вони стають одним із ключових інструментів забезпечення населення психологічною допомогою. Мета роботи – провести комплексний аналіз ролі, ефективності та практичного впровадження телемедичних інструментів у діяльність психіатрів і клінічних психологів, оцінити їх значення для забезпечення безперервної, доступної та сучасної допомоги в системі охорони здоров’я України. Основна частина. У статті розглянуто ключові телемедичні рішення, які використовують у пси­хіатричній практиці, включно з дистанційною клінічною оцінкою, відеоконсультаціями, цифровими платформами моніторингу стану, застосунками для самоспостереження і сервісами кризового втручання. Особливу увагу приділено перевагам телепсихіатрії, серед яких – розширення доступу до спеціалізованої допомоги, зниження бар’єрів стигми, оптимізація маршрутизації пацієнтів та підвищення прихильності до лікування. Розкрито клінічні аспекти використання телемедицини для пацієнтів з різними категоріями психічних розладів. Проаналізовано можливості раннього виявлення погіршення стану завдяки цифровим інструментам, що включають регулярні онлайн-опитування, щоденники настрою, пасивний моніторинг активності та алгоритми штучного інтелекту. Стаття окремо висвітлює контекст війни в Україні як фактор, що суттєво збільшив потребу в дистанційній психіатричній допомозі. Внутрішньо переміщені особи, військовослужбовці, мешканці прифронтових територій і люди з хронічними психічними розладами часто мають обмежені можливості для очних консультацій, тому телемедицина стає одним із ключових механізмів підтримки психічного здоров’я. Також розглянуто етичні, правові та організаційні виклики впровадження телемедичних інтервенцій. Висновки. Телемедицина є ефективним інструментом розширення доступу до психіатричної і психологічної допомоги, забезпечує безперервність лікування та сприяє більш своєчасному виявленню клінічної дестабілізації. За сучасних умов її інтеграція в клінічну практику є необхідним кроком для формування стійкої, гнучкої та орієнтованої на потреби пацієнта системи охорони психічного здоров’я в Україні.
Авторське право (c) 2025 Е. П. Сас, Е. Ю. Мисула, Л. М. Сас, О. П. Венгер, Ю. І. Мисула, М. Є. Коваль, Л. О. Вакуленко https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
КОМПЛЕКСНА ОЦІНКА ЕФЕКТИВНОСТІ ФІЗІОТЕРАПЕВТИЧНОЇ ПРОГРАМИ (МАСАЖ ТА МАНУАЛЬНА ТЕРАПІЯ) У ПАЦІЄНТІВ ІЗ ЗАХВОРЮВАННЯМИ ОПОРНО-РУХОВОГО АПАРАТУ
Вступ. Організм людини від природи здатний до широкого спектра м’язової активності. Протягом століть, незважаючи на істотні зміни соціально-економічних умов, фізична активність і потреба в русі не лише не зменшились, а навпаки, залишилися базовою життєвою потребою та важливим чинником підтримання здоров’я. Рух є ключовим природно-біологічним стимулятором росту, розвитку, збереження та вдосконалення фізіологічних функцій, формуючи гармонійний розвиток усього організму. Навчання в закладах вищої освіти створює специфічне середовище, коли інтенсивна розумова діяльність поєднується з вираженою гіпокінезією та високим нервово-емоційним навантаженням на фоні різкого зниження рухової активності. Під впливом фізичних вправ в організмі відбуваються морфологічні й функціональні перебудови, що сприяють значному підвищенню можливостей окремих органів, систем та їх взаємодії, покращенню регуляторних процесів, а також розширенню спектра компенсаторно-адаптаційних реакцій. Водночас зростає як специфічна, так і неспецифічна резистентність організму до дії несприятливих чинників зовнішнього середовища, поліпшується здатність до витримування різних фізичних навантажень. Наукові дослідження підтверджують, що фізичні вправи сприяють покращенню функціонального стану організму. Водночас для досягнення максимального ефекту необхідно раціонально планувати фізичну діяльність, дотримуватися ключових фізіологічних закономірностей та правильно підбирати інтенсивність і види навантажень. Мета роботи – визначити найкращі методи фізичної терапії для відновлення опорно-рухового апарату в людей похилого віку. Основна частина. Дослідження проведено на базі центру підготовки і розвитку масажистів «SUNRISE» в м. Тернополі. До участі в ньому залучили 42 осіб віком від 50 до 76 років з різними захворюваннями опорно-рухового апарату. Відбирали учасників за наявністю травматичних уражень, структурних ушкоджень та зниженням рухових чи сенсорних функцій нижніх кінцівок, що відповідало основним критеріям включення у дослідження. Застосування поєднаних методів впливу сприяло вираженим позитивним змінам функціонального стану, що проявлялися зменшенням больового синдрому, покращенням тонусу м’язів, розширенням амплітуди рухів у суглобах та оптимізацією рухових стереотипів. Отримані дані також продемонстрували поліпшення загальної якості життя учасників завдяки зменшенню фізичних обмежень, покращенню емоційного стану і підвищенню впевненості у власних рухових можливостях. Комплексний реабілітаційний підхід підтвердив свою результативність і може бути рекомендований для практичного використання в реабілітаційних центрах, а також як основа для подальших наукових досліджень щодо оптимізації програм відновлення при різних видах уражень опорно-рухового апарату. Висновки. Усі використані для оцінювання клініко-функціональні інструменти (QUALEFFO, WOMAC, TUG, BBS, 6MWT) засвідчили виражене статистично і клінічно значуще покращення після проходження пацієнтами тритижневої програми фізичної реабілітації.
Авторське право (c) 2025 Н. О. Давибіда, Ю. А. Залевська, Н. Ю. Парадовський https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
РОЛЬ ПІЛАТЕСУ ЯК МОДЕЛІ ОЗДОРОВЧО-РЕКРЕАЦІЙНОЇ ПРОГРАМИ ПРИ ЗАХВОРЮВАННЯХ ОПОРНО-РУХОВОГО АПАРАТУ
Вступ. У статті проаналізовано значення оздоровчо-рекреаційних програм у профілактиці, корекції та реабілітації порушень опорно-рухового апарату. Розкрито механізми впливу пілатесу на організм людини, створено модель оздоровчо-рекреаційної програми при захворюваннях опорно-рухового апарату. Показано, як комплексний рекреаційний підхід сприяє покращенню якості життя та відновленню функцій опорно-рухового апарату. Мета роботи – науково обґрунтувати застосування пілатесу як моделі оздоровчо-рекреаційної програми при захворюваннях опорно-рухового апарату та визначити його функціональні можливості при корекції рухових порушень. Основна частина. Рекреаційна діяльність – це система занять, спрямованих на відновлення фізичних, психічних та соціальних ресурсів людини. Їх виконують у вільний час, і вони забезпечують оздоровлення та розвиток. Рекреаційні програми забезпечують дозоване і безпечне навантаження, яке сприяє покращенню кровообігу, нормалізації м’язового тонусу та оптимізації біомеханіки рухів. Регулярні програми знижують інтенсивність болю, покращують мобільність і зменшують ризик загострень хронічних захворювань. Одним із видів оздоровчо-рекреаційної програми є пілатес. Метод пілатесу, який розробив Джозеф Пілатес (Pilates, 1945), упродовж останніх десятиліть активно інтегрується у фітнес-індустрію, фізичну терапію та рекреацію. Дослідження Latey (2001) і Wells та ін. (2012) підтверджують його ефективність при болю в нижній частині спини, постуральних порушеннях, зниженні стабілізаційної функції м’язів кора й артрозних змінах. Висновки. Пілатес є ефективною моделлю оздоровчо-рекреаційної програми для осіб із захворюваннями опорно-рухового апарату. Метод позитивно впливає на стабілізацію хребта, формування правильних моторних стереотипів та зменшення больового синдрому. Регулярне виконання програми протягом 6–8 тижнів покращує функціональний стан та якість життя, створює умови для відновлення рухового контролю, що важливо при патологіях опорно-рухового апарату, сприяє психоемоційному розвантаженню через дихання й усвідомлення тіла.
Авторське право (c) 2025 Л. В. Новакова, Н. М. Безпалова, М. М. Цуняк https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
МЕНЕДЖМЕНТ У СФЕРІ МЕДСЕСТРИНСТВА В СУЧАСНІЙ УКРАЇНІ: ВИКЛИКИ ТА ПРОФЕСІЙНІ КОМПЕТЕНЦІЇ ЗА УМОВ ВІЙНИ
Вступ. За сучасних умов війни в Україні система охорони здоров’я зазнала глибоких трансформацій, що зумовили потребу в підвищенні ефективності управління медичними закладами, зокрема у сфері медсестринства. Менеджмент у медсестринській діяльності набуває особливого значення, адже саме медичні сестри становлять основу функціонування системи охорони здоров’я, забезпечуючи безперервність догляду за пацієнтами, координацію міждисциплінарних команд та адаптацію медичних процесів до кризових обставин. Мета роботи – проаналізувати особливості управління сестринською справою в сучасній Україні, визначити його концептуальні основи і важливі професійні та особистісні якості, що дозволяють медичним сестрам ефективно виконувати обов’язки менеджерів і лідерів у системі охорони здоров’я, що працює під тиском війни та відбудови. Основна частина. Менеджмент у сфері медсестринства визначається як науково обґрунтована діяльність, спрямована на ефективну організацію роботи сестринського персоналу, раціональне використання ресурсів та підвищення якості медичних послуг. На сьогодні медична сестра не лише виконує традиційні функції догляду, але також є менеджером, координатором, консультантом і наставником для пацієнтів та колег. До основних професійних компетенцій медсестри-менеджера належать стратегічне мислення, здатність приймати управлінські рішення, лідерські навички, психологічна стійкість, етичність і готовність діяти за умов невизначеності. Під час війни на першому місці – потреба у швидкому прийнятті рішень, кризовому управлінні, організації медсестринського догляду при обмеженні ресурсів, а також у забезпеченні морально-психологічної підтримки поранених, цивільного населення та медичного персоналу. Сучасна модель медсестринства передбачає, що медична сестра – це фахівець з вищою освітою, який здатен не лише виконувати клінічні завдання, а й ефективно керувати сестринським процесом, упроваджувати стандарти доказової медицини та сприяти професійному розвитку команди. Висновки. Професійна діяльність медичної сестри в Україні на сьогодні виходить за межі традиційного догляду й охоплює управлінські, освітні та психологічні функції. За умов війни роль медичної сестри як менеджера значно посилюється, адже саме вона забезпечує стабільність, гнучкість і ефективність системи медичної допомоги. Формування управлінських компетенцій у медсестер є стратегічним напрямом розвитку української медицини, спрямованим на підвищення якості медсестринського догляду, посилення кадрового потенціалу та зміцнення системи охорони здоров’я за кризових умов.
Авторське право (c) 2025 М. Я. Кічула, Г. І. Кліщ, В. М. Кічула https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
ФАКТОРИ, ЩО СПРИЯЮТЬ ПРОФЕСІЙНОМУ ВИГОРАННЮ МЕДИЧНИХ СЕСТЕР НА СУЧАСНОМУ ЕТАПІ, ТА ПРАКТИЧНІ ПІДХОДИ ДО ЙОГО ПОДОЛАННЯ
Вступ. Медичні сестри належать до групи професій із високим ризиком розвитку синдрому професійного вигорання. Професійне вигорання розглядають як комплексний психофізіологічний стан емоційного, розумового і фізичного виснаження, що формується внаслідок тривалого впливу професійного стресу та надмірних емоційних навантажень. Серед основних чинників його виникнення виокремлюють специфіку професійної діяльності, умови та організацію праці, а також індивідуально-психологічні особливості працівника. Прояви синдрому охоплюють як соматичну, так і психоемоційну сфери, симптомами є хронічна втома, зниження задоволеності професійною діяльністю, апатія щодо соціального оточення, емоційне віддалення від пацієнтів. Вплив професійного стресу можуть посилювати особистісні та сімейні проблеми, що ускладнює процес адаптації і відновлення психоемоційної рівноваги. Мета роботи – проаналізувати чинники виникнення професійного вигорання в медичних сестер та узагальнити практичні поради щодо його профілактики і подолання як факторів збереження здоров’я та тривалої працездатності. Основна частина. Було з’ясовано, що професійне вигорання медичних сестер проявляється як на особистісному, так і на професійному рівнях. У медичних працівників знижується мотивація до виконання професійних обов’язків, погіршується якість медичної допомоги, зростає рівень міжособистісних конфліктів у колективі. Тривале перебування у стані емоційного виснаження може призвести до розвитку психосоматичних розладів, депресивних станів, підвищення рівня тривожності, а також збільшення частоти тимчасової непрацездатності. З метою запобігання розвитку синдрому професійного вигорання особливого значення набувають оптимізація умов праці, раціональний розподіл функціональних обов’язків, створення сприятливого психологічного клімату в колективі, а також упровадження програм психоемоційної підтримки персоналу. Висновки. Професійне вигорання є складним явищем, що потребує ретельного вивчення на сучасному етапі. Зростання вимог до медичного персоналу, екстремальні стресові умови роботи підкреслюють необхідність дослідження і розуміння цієї проблеми, а також розробки ефективних стратегій запобігання її виникненню.
Авторське право (c) 2025 О. М. Шульгай, Т. Г. Радченко https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
СУЧАСНІ ПІДХОДИ ДО ЗАСТОСУВАННЯ КІНЕЗІОТЕЙПУВАННЯ У ФІЗИЧНІЙ ТЕРАПІЇ ПАЦІЄНТІВ ІЗ ТРАВМАМИ КОЛІННОГО СУГЛОБА
Вступ. Колінний суглоб є однією з найбільш вразливих анатомічних структур опорно-рухового апарату, а його травми, особливо розриви передньої і задньої хрестоподібних зв’язок, медіальної колатеральної зв’язки, призводять до значного зниження працездатності й тривалої втрати фізичної активності. Традиційні програми реабілітації включають лікувальну фізичну культуру, масаж, фізіотерапію, проте в останні роки зростає інтерес до методів кінезіотейпування як додаткового засобу оптимізації відновних процесів. Мета роботи – проаналізувати сучасні дані щодо ефективності застосування кінезіотейпування в комплексі фізичної терапії у пацієнтів із травмами зв’язок колінного суглоба та визначити перспективи цього методу. Основна частина. Проведено пошук та аналіз наукової літератури, присвяченої застосуванню кінезіотейпування у фізичній терапії як загалом, так і конкретно у пацієнтів із травмами зв’язок колінного суглоба. Огляд літературних даних було здійснено для узагальнення сучасних даних щодо ефективності кінезіотейпування, визначення його ролі у програмі реабілітації та окреслення перспектив подальших досліджень. Пошук проведено в міжнародних електронних базах даних: PubMed, Scopus, Web of Science, Google Scholar, а також у вітчизняних наукових журналах і збірниках матеріалів конференцій. У статті розглянуто результати клінічних досліджень, систематичних оглядів і метааналізів, під час яких вивчали роль кінезіотейпування у лікуванні ушкоджень колінного суглоба. Узагальнені дані свідчать про те, що застосування тейпів дозволяє знизити інтенсивність больового синдрому, зменшити післятравматичний або післяопераційний набряк, а також відновлює обсяг рухів. Автори деяких робіт підтверджують покращення пропріоцепції, стабільності колінного суглоба та швидше відновлення сили м’язів задньої поверхні стегна. Окрему увагу привертає психологічний ефект: використання тейпів підвищує впевненість пацієнта у виконанні рухів і зменшує страх отримання повторної травми, що сприяє активнішій участі в реабілітаційному процесі. Водночас результати досліджень не є цілком однозначними. Частина авторів праць демонструє лише короткочасний ефект кінезіотейпування або не виявляє статистично значущих відмінностей порівняно зі стандартними методами лікування. Недостатня стандартизація схем аплікацій і значна варіабельність методології також ускладнюють формування універсальних клінічних рекомендацій. Висновки. Кінезіотейпування можна розглядати як ефективний допоміжний метод у складі комплексної фізичної терапії при травмах зв’язок колінного суглоба. Його доцільність найбільш очевидна в ранній фазі відновлення, коли необхідно швидко зменшити біль і набряк, створити умови для активної розробки рухів і підтримати психоемоційний стан пацієнта. Подальші наукові дослідження мають бути спрямовані на стандартизацію протоколів тейпування, визначення оптимальних комбінацій з іншими методами фізичної терапії та оцінку довготривалих результатів.
Авторське право (c) 2025 Н. О. Давибіда, Д. В. Довгаль https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
ОРГАНІЗАЦІЯ ОСВІТНЬОГО ПРОЦЕСУ З ДИСЦИПЛІНИ «КЛІНІЧНЕ МЕДСЕСТРИНСТВО В ПЕДІАТРІЇ» ЗА УМОВ ВОЄННОГО ЧАСУ НА ПЛАТФОРМІ MOODLE: ВИКЛИКИ Й АДАПТАЦІЯ
Вступ. Воєнні умови в Україні зумовили необхідність швидкої адаптації освітнього процесу, пошуку технологічних рішень для забезпечення неперервності навчання та формування професійних компетентностей майбутніх фахівців. За цих умов особливого значення набувають цифрові інструменти, що дозволяють підтримувати якість освіти незалежно від зовнішніх обставин. Платформа Moodle стала основою дистанційної і змішаної освіти, дозволивши оптимізувати викладання дисципліни «Клінічне медсестринство в педіатрії» у Харківському національному медичному університеті та забезпечивши студентам можливість стабільного, безпечного і структурованого навчання. Мета роботи – проаналізувати особливості організації навчальної діяльності з дисципліни «Клінічне медсестринство в педіатрії» за умов воєнного часу на платформі Moodle та окреслити напрями адаптації освітнього процесу відповідно до сучасних викликів. Основна частина. Розроблений електронний курс містить структуровані теми відповідно до освітньої програми з використанням широкого спектра ресурсів Moodle (форумів, вікі, баз даних, інтерактивних завдань, тестів, кейс-практикумів, фотоархівів, протоколів невідкладної діагностики, засобів групової взаємодії). Клінічне мислення формується завдяки опрацюванню клінічних випадків, що включають анамнез, скарги, результати первинного огляду і лабораторно-інструментальних досліджень. Використання синхронних (чати, відеоконференції) та асинхронних засобів комунікації підтримує педагогічну взаємодію, мотивацію і психологічну стабільність студентів. Окрему увагу приділено можливості індивідуального темпу навчання, доступу до матеріалів у будь-який час та інтеграції зов­нішніх сервісів, що розширюють функціональні можливості курсу. В 2023 р. університет запровадив гіб­ридну модель навчання, поєднуючи онлайн-формат і роботу за безпечних клінічних умов, що дозволило підсилити практичну підготовку. Висновки. Адаптація навчання на платформі Moodle забезпечила безперервність освітнього процесу, підвищила гнучкість і доступність навчання та сприяла формуванню ключових професійних компетентностей майбутніх медичних сестер. Гібридний формат довів свою ефективність як інструмент інтеграції теорії і практики за умов воєнного часу та може бути основою подальшого розвитку сучасних освітніх підходів.
Авторське право (c) 2025 Н. І. Макєєва, М. С. Дяченко, В. Є. Домніч, В. В. Андрущенко, В. А. Коваль https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
ОСОБЛИВОСТІ НАБУТТЯ ПРАКТИЧНИХ НАВИЧОК ІЗ КЛІНІЧНОЇ АНАТОМІЇ ТА ОПЕРАТИВНОЇ ХІРУРГІЇ ЗДОБУВАЧАМИ ВИЩОЇ ОСВІТИ ЗА СПЕЦІАЛЬНІСТЮ «ПАРАМЕДИК»
Вступ. Клінічній анатомії та оперативній хірургії належить важливе місце в системі вищої медичної освіти. Базуючись на знаннях, які отримали здобувачі вищої освіти за спеціальністю «Парамедик» при вивченні таких фундаментальних дисциплін, як анатомія людини і нормальна фізіологія, клінічна анатомія та оперативна хірургія покликані озброїти майбутнього медичного фахівця знаннями, необхідними для оцінки стану постраждалої людини при надзвичайних ситуаціях, виконання їй при цьому життєво необхідних процедур і маніпуляцій. Мета роботи – дослідити особливості набуття практичних навичок із клінічної анатомії та оперативної хірургії здобувачами вищої освіти за спеціальністю «Парамедик». Основна частина. Проведено оцінювання виконання і набуття практичних навичок із клінічної анатомії та оперативної хірургії 125 здобувачами вищої освіти за спеціальністю «Парамедик», яких було поділено на дві групи: особи, в яких переважно домінувала права рука, та особи, в яких домінувала ліва рука. Для оцінювання використовували дванадцятибальну систему. Встановлено, що праворукі здобувачі вищої освіти краще набували необхідних практичних навичок порівняно з ліворукими. Середній бал при виконанні та набутті практичних навичок праворукими парамедиками дорівнював 8,96±0,12, а ліворукими – 8,10±0,12. Якісна успішність у ліворуких виявилася меншою на 13,9 % (р<0,001) відносно праворуких. Висновки. На основі отриманих результатів проведеного педагогічного експерименту встановлено, що для ліво- і праворуких здобувачів вищої освіти за спеціальністю «Парамедик» характерні різні психофізіологічні особливості й вони неоднаково набувають необхідних практичних навичок. Для пов­ноцінного й ефективного набуття практичних навичок із клінічної анатомії та оперативної хірургії більше уваги потрібно приділяти парамедикам, в яких домінує права півкуля головного мозку, тобто переважно ліва рука. Подальше дослідження психофізіологічних особливостей здобувачів вищої освіти за спеціальністю «Парамедик» і врахування їх при виконанні та набутті практичних навичок із навчальної дисципліни допоможуть більш повноцінно й ефективно опанувати їх.
Авторське право (c) 2025 М. С. Гнатюк, О. Б. Слабий, О. О. Сафронова https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
ВАКЦИНАЦІЯ В КОНТЕКСТІ ПРОФІЛАКТИКИ АНТИБІОТИКОРЕЗИСТЕНТНОСТІ: ВИВЧЕННЯ ПОГЛЯДІВ НАСЕЛЕННЯ ТА ВИЯВЛЕННЯ КЛЮЧОВИХ ПРОГАЛИН
Вступ. Оскільки зміцнення здоров’я є ключовою метою сталого розвитку, впровадження простих профілактичних заходів, зокрема своєчасної вакцинації, має особливе значення для запобігання антибіотикорезистентності та поширенню стійких інфекцій. Мета роботи – дослідити ставлення батьків до вакцинації дітей, визначити рівень інформованості, чинники, що впливають на ухвалення рішень щодо щеплень, а також проаналізувати можливі бар’єри і мотиваційні аспекти, які визначають повноту та своєчасність вакцинації дитячого населення. Основна частина. Дослідження проведено на базі школи за участю учнів, їх батьків і педагогів, оскільки саме при взаємодії цих груп формуються поведінкові патерни щодо здоров’я та профілактики. Опитування стосувалося виконання Календаря профілактичних щеплень, довіри до вакцинації та обізнаності щодо її ролі в запобіганні виникненню інфекцій. Як свідчать результати дослідження, 66 % дітей вакциновані відповідно до календаря, 18 % – частково; твердо визнають ефективність вакцинації 43 %, ще 22 % частково погоджуються; додаткові щеплення отримали лише 23 % дітей. У прийнятті рішень щодо вакцинації 62 % батьків покладаються на консультацію з лікарем, а основним джерелом інформації є сімейний лікар або педіатр (47 %). Отримані дані вказують на те, що, хоча 65 % респондентів визнають важливість вакцинації, рівень підтримки залишається недостатнім, а багато батьків мають інформаційні прогалини. Довіра значною мірою залежить від медичних працівників, тоді як соціальні мережі та неофіційні джерела часто сприяють появі сумнівів і дезінформації. Висновки. Більшість респондентів визнає важливість вакцинації, проте рівень безумовної підтримки (43 %) усе ще не достатній для колективного імунітету, а значна частка тих, хто вагається, вказує на потребу в кращому інформуванні батьків. Медичні сестри відіграють ключову роль у просвітницькій роботі, формуванні довіри та подоланні інформаційних прогалин, що особливо важливо для запобігання антибіотикорезистентності, адже вакцинація зменшує потребу в антибіотиках.
Авторське право (c) 2025 Ю. О. Данилевич, М. Я. Добровольська, С. В. Даньчак https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
ОРГАНІЗАЦІЯ НАДАННЯ ХІРУРГІЧНОЇ ДОПОМОГИ ПАЛІАТИВНИМ ХВОРИМ: МЕДСЕСТРИНСЬКИЙ АСПЕКТ
Вступ. Паліативна допомога становить невід’ємну, гуманістично орієнтовану складову сучасної системи охорони здоров’я. Її головною метою є покращення якості життя пацієнтів, які страждають від невиліковних прогресуючих захворювань або станів, що обмежують життя. Значна частина цього контингенту пацієнтів потребує хірургічних маніпуляцій. Важливо, що такі втручання мають паліативний, а не радикально-лікувальний характер. Їх основна мета – зменшення нестерпних симптомів (наприклад, непрохідності, кровотечі), болю та профілактика розвитку тяжких ускладнень, які можуть суттєво погіршити останні місяці чи тижні життя. У цьому комплексному процесі медична сестра відіграє ключову роль, забезпечуючи безперервність догляду, ретельний контроль стану пацієнтів, а також підтримку їх гідності та комфорту. На відміну від класичної хірургії, де фокус – на порятунку життя, паліативна хірургія акцентує увагу на його якості. Мета роботи – обґрунтувати особливості організації надання хірургічної допомоги паліативним хворим з акцентом на медсестринському аспекті, визначити роль медичної сестри в забезпеченні якості догляду, комфортного перебігу післяопераційного періоду та підтримки гідності пацієнтів на завершальних етапах життя. Основна частина. Аналіз літератури та нормативних документів показав, що паліативна хірургія спрямована на зменшення симптомів і підтримку функціональних можливостей пацієнтів, а не на лікування основного захворювання. Організація надання допомоги включає оцінку стану хворих, планування та виконання втручання, післяопераційний догляд і взаємодію з мультидисциплінарною командою. Медична сестра виконує функції моніторингу життєвих показників, контролю знеболювання, профілактики виникнення інфекцій, психологічної підтримки пацієнтів та їх родин. Основними проб­лемами є недостатня підготовка персоналу та відсутність стандартизованих протоколів догляду. Практичні рекомендації включають упровадження локальних алгоритмів, підвищення кваліфікації медичних сестер, індивідуалізацію догляду та розвиток міждисциплінарної взаємодії. Висновки. Хірургічна допомога паліативним хворим є життєво важливою і невід’ємною складовою комплексного паліативного лікування, спрямованого на полегшення страждань. Професійна підготовка та послідовні організаційні заходи в сестринській практиці мають вирішальне значення і безпосередньо сприяють підвищенню якості догляду, гарантуванню безпеки пацієнтів та, що найважливіше, покращенню якості їх життя в останні періоди. Систематизація сестринського догляду та його гуманізація є шляхом до забезпечення гідного фіналу життя.
Авторське право (c) 2025 Ю. Я. Коцаба, І. В. Яворська, Р. К. Волков, Н. І. Рега https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
ЗАСТОСУВАННЯ КОМПЛЕКСНОГО ПІДХОДУ МАСАЖНОЇ І МАНУАЛЬНОЇ ТЕРАПІЇ У ВІДНОВЛЕННІ ФУНКЦІЙ ГОМІЛКОВОСТОПНОГО, КОЛІННОГО ТА КУЛЬШОВОГО СУГЛОБІВ
Вступ. Артрити є одними з найпоширеніших запальних захворювань опорно-рухового апарату, що призводять до стійких порушень рухової активності та інвалідизації населення. За статистичними даними, близько 1–2 % дорослого населення світу страждає від різних форм артритів, які в структурі ревматологічної патології посідають одне з провідних місць. Ураження великих суглобів нижніх кінцівок (гомілковостопного, колінного та кульшового) мають особливе клінічне і соціальне значення, оскільки саме ці суглоби забезпечують опору, ходьбу, рівновагу та пересування. Патологічні зміни в них різко знижують функціональну незалежність, обмежують працездатність і значною мірою погіршують якість життя пацієнтів. Саме тому важливого значення набуває фізична терапія, спрямована на зменшення болю, покращення рухомості суглобів, зміцнення м’язів, корекцію рухових стереотипів і відновлення функціональної здатності пацієнтів методами масажної та мануальної терапії. Мета роботи – дослідити ефективність застосування комплексного підходу масажної і мануальної терапії у відновленні функцій гомілковостопного, колінного та кульшового суглобів, а також обґрунтувати доцільність їх поєднання в реабілітаційному процесі. Основна частина. Дослідження проведено на базі центру підготовки і розвитку масажистів «SUNRISE» в м. Тернополі. У ньому брали участь 30 пацієнтів з діагностованим артритом великих суглобів нижніх кінцівок (гомілковостопного, колінного та кульшового). Програма тривала 8 тижнів. У результаті проведеного дослідження було встановлено, що запропонована програма фізичної реабілітації, яка включала курсове застосування масажу та мануальної терапії, позитивно вплинула на функціональний стан, рівень фізичної активності, рівновагу, мобільність і якість життя пацієнтів із захворюваннями опорно-рухового апарату. Висновки. Результати проведеного дослідження показали, що застосування реабілітаційного масажу та мануальної терапії сприяє комплексному відновленню пацієнтів з артритами великих суглобів нижніх кінцівок: зменшенню болю, підвищенню функціональної активності, покращенню витривалості, мобільності та розширенню амплітуди рухів. Це підкреслює доцільність застосування розробленої методики у клінічній практиці реабілітаційних центрів та її перспективність для подальшого поширення.
Авторське право (c) 2025 Н. О. Давибіда, О. М. Довгань, М. М. Іванечко https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
РОЛЬ МЕДИЧНОЇ СЕСТРИ В ІНФЕКЦІЙНОМУ КОНТРОЛІ В СУЧАСНІЙ МЕДИЧНІЙ ПРАКТИЦІ
Вступ. Внутрішньолікарняні інфекції залишаються однією з провідних проблем сучасної системи охорони здоров’я, вони ускладнюють перебіг основних захворювань, підвищують летальність та економічні витрати. Ефективний інфекційний контроль ґрунтується на дотриманні асептики, антисептики і стандартів гігієни, при цьому ключова роль у їх реалізації належить медичній сестрі. Мета роботи – провести огляд і ґрунтовний аналіз наукової літератури та сучасних підходів до інфекційного контролю в медичній практиці різних країн із детальним розкриттям значення асептики й антисептики, оцінити роль медичної сестри як фахівця, який реалізує принципи епідеміологічної безпеки у лікувальних закладах і безпосередньо відповідає за безпечне лікувальне середовище для пацієнтів та медичного персоналу. Основна частина. Дослідження виконано з використанням бібліографічного та описово-аналітичного методів. Опрацьовано наукові статті з баз PubMed, Scopus, Web of Science, Google Scholar, національних електронних бібліотек, нормативно-правові документи МОЗ України, ВООЗ та професійних асо­ціацій. Відбір джерел базувався на актуальності, науковій новизні, наявності актуальних даних про роль медичної сестри в системі інфекційного контролю та практичній значущості результатів. Порівняльний аналіз міжнародного та українського досвіду показав, що ефективний інфекційний контроль залежить від системного підходу, постійного професійного розвитку персоналу і забезпечення ресурсами. Виявлено такі проблеми, як: недостатнє фінансування, обмежений доступ до сучасного обладнання та неповна реєстрація випадків внутрішньолікарняних інфекцій в Україні. Наголошено на важливості суворого дотримання гігієни рук, правильного використання засобів індивідуального захисту, дотримання протоколів стерилізації та дезінфекції, епідеміологічного моніторингу. Доведено провідну роль медичної сестри в щоденному дотриманні асептики, антисептики, контролі гігієни, організації догляду та просвітницькій роботі серед пацієнтів. Висновки. Проведений аналіз продемонстрував, що адаптація української системи охорони здоров’я до міжнародних стандартів інфекційного контролю є необхідною умовою підвищення безпеки пацієнтів і персоналу. Ключова роль у цьому процесі належить медичній сестрі, яка реалізує практичні заходи профілактики інфекцій. Постійне підвищення кваліфікації медичних сестер, моніторинг дотримання стандартів і забезпечення ресурсами є стратегічно важливими для зменшення поширеності внутрішньолікарняних інфекцій та покращення якості медичної допомоги.
Авторське право (c) 2025 І. М. Стрельнікова, В. І. Смирнова https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
КОЛОВЕ ТРЕНУВАННЯ: ТЕОРЕТИКО-МЕТОДИЧНІ ЗАСАДИ ТА ПРАКТИЧНЕ ЗАСТОСУВАННЯ У ФІЗИЧНІЙ ПІДГОТОВЦІ ФУТБОЛІСТІВ
Вступ. У статті розглянуто теоретико-методичні основи та практичні аспекти застосування колового (інтервального) тренування у фізичній підготовці футболістів. Проаналізовано сучасні наукові джерела, визначено структуру та принципи побудови тренувального процесу, а також розроблено експериментальну програму колового тренування для юнацької команди U-18. Результати восьмитижневого експерименту (n=24) засвідчили достовірне покращення показників швидкісно-силових якостей, аеробної витривалості та функціональної готовності футболістів. Обґрунтовано доцільність використання колового тренування у підготовчий період. Мета роботи – теоретично обґрунтувати й експериментально перевірити ефективність колового тренування у підготовці футболістів. Основна частина. Колове тренування як окремий метод організації занять фізичними вправами запропонували в 1953 р. англійські вчені Р. Морган та Г. Адамсон у м. Лідс (Morgan & Adamson, 1953). Вони вперше систематизували вправи у формі «станцій», які виконували по колу із заданою кількістю повторень, тривалістю та інтервалами відпочинку. Ефективність колового тренування базується на принципі комплексного впливу фізичних вправ на основні функціональні системи організму. Під час виконання вправ активізуються всі енергетичні механізми: анаеробно-алактичний, що забезпечує короткочасні інтенсивні зусилля; анаеробно-гліколітичний, який відповідає за роботу середньої тривалості; аеробний, що забезпечує витривалість при тривалій роботі (McArdle et al., 2015). Основним принципом побудови колового тренування є послідовність виконання вправ, тобто вправи розташовуються так, щоб чергувалися навантаження на різні групи м’язів. Проводять моніторинг частоти серцевих скорочень, рівня суб’єктивного навантаження за шкалою Борга. Висновки. Колове тренування забезпечує ефективний розвиток фізичних якостей футболістів зав­дяки комплексному впливу на силові, швидкісні та витривалісні характеристики. Після авторської програми тренувань ми отримали достовірне покращення в тестах швидкості, спритності, вибухової сили та витривалості. Метод рекомендовано застосовувати у підготовчий період з контролем частоти серцевих скорочень (85–90 % HRmax).
Авторське право (c) 2025 Л. В. Новакова, В. Л. Назарук, Я. І. Боровицька https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
ПРАКТИЧНИЙ ДОСВІД ЗАСТОСУВАННЯ ІННОВАЦІЙНИХ МЕТОДІВ У ФІЗИЧНІЙ ТЕРАПІЇ (ОГЛЯД КЕЙСІВ, ПРОГРАМ, ДОСЛІДЖЕНЬ)
Вступ. Фізична терапія як комплекс науково обґрунтованих методів впливу на організм за допомогою фізичних вправ, масажу, мануальних технік, фізичних факторів і рухової активності довела свою ефективність у процесах реабілітації, профілактики та загального оздоровлення. Водночас класичні методи фізичної терапії потребують адаптації до потреб сучасного суспільства, зокрема через використання інноваційних технологій, які дозволяють індивідуалізувати процес, підвищити мотивацію учасників та забезпечити більш глибокий контроль над динамікою змін стану здоров’я. Новітні технології, такі, як телереабілітація, віртуальна та доповнена реальність, біофідбек, фітнес-трекери, мобільні додатки для здоров’я, інтерактивні платформи для занять фізичними вправами, значно розширюють можливості фізичної терапії. Вони дозволяють створювати адаптивні, гнучкі, доступні програми, які можна використовувати як у медичних закладах, так і в домашніх умовах, забезпечуючи неперервність процесу оздоровлення та реабілітації. Таким чином, актуальність теми зумовлена необхідністю комплексного підходу до оздоровлення населення різного віку із застосуванням ефективних науково обґрунтованих засобів фізичної терапії та сучасних технологій. Це не лише сприятиме зниженню рівня захворюваності, а й підвищить якість життя, соціальну адаптацію і тривалість активного довголіття населення. Мета роботи – дослідити та перевірити ефективність застосування комплексної програми фізичної терапії з використанням новітніх оздоровчих технологій для відновлення здоров’я людей різних вікових груп у фітнес-центрі. Основна частина. Експериментальне дослідження виконано на базі фітнес-центру «Harbor Fitness» (Нью-Йорк, Бруклін), який має відповідні умови для проведення занять фізичної терапії з використанням інноваційних технологій. У ньому взяли участь 45 осіб. Отримані результати свідчать про те, що люди різних вікових категорій по-різному реагували на інноваційні методики. Діти та підлітки краще сприймали гейміфіковану фізичну активність, що дозволило ефективно впливати на гнучкість, поставу, координацію, а також підвищувати мотивацію. Дорослі позитивно реагували на персоналізовані мобільні додатки і фітнес-трекери, які дали можливість інтегрувати заняття у повсякденну рутину, що важливо для профілактики гіподинамії та зниження стресу. В осіб похилого віку, завдяки використанню віртуальної реальності (VR) і телемоніторингу, стабільно поліпшились координаційні та психоемоційні функції, що сприяло зменшенню відчуття ізоляції. Висновки. Усі обрані клініко-функціональні шкали й тести (QUALEFFO, WOMAC, TUG, BBS, 6MWT) показали статистично і клінічно значущу динаміку після тритижневої реабілітаційної програми.
Авторське право (c) 2025 Н. О. Давибіда, Н. М. Безпалова, І. П. Магдич https://creativecommons.org/licenses/by/4.0