В журналі висвітлюються нові досягнення в медицині, медсестринській освіті та практиці, питання психології, педагогіки та менеджменту в роботі старших і головних медсестер; представлений досвід кращих медсестер різного профілю, наукова робота та багато іншого. ISSN 2415-3028 (Online), ISSN 2411-1597 (Print), ICV = 54.58, ICV 2018 = 59,08
МЕДИКО-СТАТИСТИЧНИЙ АНАЛІЗ ВЗАЄМОЗВ’ЯЗКІВ МІЖ РІВНЕМ СТІЙКОСТІ ТА ЯКІСТЮ ЖИТТЯ МЕДСЕСТЕР ВІДДІЛЕНЬ ПАЛІАТИВНОЇ ДОПОМОГИ
Вступ. Медсестри, які працюють у відділеннях паліативної допомоги, регулярно стикаються зі смертю пацієнтів, що зумовлює значне емоційне навантаження та підвищений ризик формування психологічних травм і професійного вигорання. Важливим чинником збереження психічного здоров’я медсестер є психологічна стійкість, що визначається як здатність адаптуватися, відновлюватися та ефективно долати професійні труднощі. Якість професійного життя медсестер відділень паліативної допомоги відображає рівень їх психоемоційного благополуччя та стресостійкості, що зумовлено специфікою діяль­ності, пов’язаною з постійною взаємодією з невиліковно хворими пацієнтами і необхідністю надання комплексної підтримки їм та їх родинам. Мета роботи – визначити якість життя і рівень психологічної стійкості медсестер, які працюють у відділеннях паліативної допомоги стаціонару, та медсестер, які надають амбулаторну паліативну допомогу, і встановити взаємозв’язки між субшкалами якості життя та субшкалами психологічної стійкості. Основна частина. Перехресне дослідження включало анкетування 23 медсестер, які працюють у відділеннях паліативної допомоги стаціонару, та 18 медсестер, які надають амбулаторну паліативну допомогу, з використанням опитувальників ProQOL-Health і RSA. Установлено, що в медсестер, які надають амбулаторну паліативну допомогу, достовірно (р<0,05) кращі показники якості життя, а також достовірно вищий рівень психологічної стійкості. Доведено, що субшкали якості життя характеризуються кореляційними зв’язками із субшкалами психологічної стійкості, серед яких найбільш вираженими є достовірні взаємозв’язки зі структурованістю та самосприйняттям. Висновки. У медсестер, які працюють у відділеннях паліативної допомоги стаціонару, визначаються достовірно нижчі показники якості життя та психологічної стійкості порівняно з медсестрами, які надають амбулаторну паліативну допомогу. Субшкали якості життя характеризуються середньої сили та слабкими кореляційними зв’язками із субшкалами психологічної стійкості.
Авторське право (c) 2026 Р. Д. Галімов, А. Г. Шульгай https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
ПОРІВНЯЛЬНИЙ АНАЛІЗ СИНДРОМУ ЕМОЦІЙНОГО ВИГОРАННЯ МІЖ УКРАЇНСЬКИМИ І БРИТАНСЬКИМИ МЕДИЧНИМИ ПРАЦІВНИКАМИ
Вступ. Статтю присвячено порівнянню рівня та проявів синдрому емоційного вигорання в українських і британських медичних працівників з урахуванням впливу воєнного стану в Україні. Респонденти з України навчаються у Харківському національному медичному університеті та працюють у міських лікарнях. Респондентів з Великої Британії було опитано під час стажування в Nottingham Trent University влітку 2025 р. Дослідження проведено, щоб з’ясувати, наскільки відсутність базової безпеки в Україні й виконання розширених професійних компетенцій впливають на психоемоційне спустошення і на саму працю людини. Дослідницьке опитування, яке пройшли респонденти двох країн, мало основні різноманітні чинники, що ускладнюють рівень стресових перенапружень у медиків і можуть тягнути за собою низку інших негативних впливів на їх особисте життя, якість виконання професійних обов’язків та самопочуття. Мета роботи – порівняти рівень та прояви синдрому емоційного вигорання в українських і британських медичних працівників з урахуванням впливу воєнного стану в Україні. Основна частина. Досліджували динаміку розвитку вигорання, його симптоматику, чинники ризику та методи профілактики. Об’єктом дослідження стали медичні фахівці, які працюють у Харківському національному медичному університеті й Nottingham Trent University, та здобувачі освіти обох університетів (дослідження включало анкетування за допомогою Google Forms, аналіз отриманих даних та порівняльну оцінку між двома вибірками). Сучасні наукові дані свідчать про те, що вигорання в медичних працівників формується внаслідок хронічного професійного стресу, надмірного навантаження, дефіциту ресурсів і тривалої роботи за умов підвищеної відповідальності. Нині це вкрай актуальна проб­лема, і важливість розпізнавання симптомів вигорання є ключем для запобігання надмірному впливу стресу та попередження людини про те, що час згадати про себе і попіклуватися про своє ментальне здоров’я. Отримані результати мають подальший розвиток у напрямі психологічного захисту медичних працівників та покращення умов праці. Висновки. Результати опитування показали, що в українських медичних працівників значно частіше виникають симптоми емоційного і фізичного виснаження, деперсоналізації та зниження професійної ефективності. Основними чинниками вигорання є перевантаження, психологічний тиск, нестача ресурсів та обмежена підтримка колег і керівництва. Британська вибірка демонструє нижчий рівень вигорання, що можна пояснити організованою системою підтримки, нормованим робочим навантаженням та доступом до ресурсів.
Авторське право (c) 2026 Д. Г. Фурсова, В. І. Смирнова https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
ГІГІЄНА РУК У ПРАКТИЦІ МЕДИЧНОЇ СЕСТРИ: СУЧАСНІ РЕКОМЕНДАЦІЇ ТА ШЛЯХИ ІМПЛЕМЕНТАЦІЇ
Вступ. Гігієна рук є одним з найбільш ефективних, економічно доцільних і науково обґрунтованих заходів профілактики виникнення інфекцій, пов’язаних із наданням медичної допомоги. Незважаючи на наявність чітких міжнародних рекомендацій, рівень дотримання цієї практики серед медичних працівників, зокрема медичних сестер, залишається недостатнім, що зумовлює необхідність удосконалення підходів до її організації та впровадження у клінічну діяльність. Мета роботи – проаналізувати сучасні доказові підходи до організації і впровадження стандартів гігієни рук у закладах охорони здоров’я та обґрунтувати ефективні стратегії їх інтеграції у клінічну практику і професійну діяльність медсестринського персоналу. Основна частина. Проведено аналітичний огляд сучасних міжнародних рекомендацій і наукових публікацій, зокрема документів ВООЗ, CDC та NICE, а також результатів систематичних оглядів і метааналізів, присвячених питанням дотримання гігієни рук. Встановлено, що рівень комплаєнсу щодо гігієни рук варіює в широких межах (30–60 %) і залежить від організаційних та поведінкових чинників. Доведено, що впровадження мультимодальних стратегій, які включають забезпечення доступності антисептиків, інтерактивне навчання персоналу, регулярний аудит і зворотний зв’язок, дозволяє підвищити рівень дотримання гігієни рук у середньому на 20–30 %. Визначено, що ключову роль у забезпеченні інфекційної безпеки відіграють медичні сестри, професійна компетентність і мотивація яких безпосередньо впливають на якість медичної допомоги. Висновки. Ефективне впровадження стандартів гігієни рук потребує системного підходу, що поєднує організаційні, освітні та поведінкові інтервенції. Формування культури безпеки пацієнтів є необхідною умовою підвищення якості медичної допомоги та зниження рівня інфекційних ускладнень. Ефективне підвищення рівня дотримання гігієни рук у закладах охорони здоров’я передбачає впровадження комплексних мультимодальних стратегій, що поєднують забезпечення ресурсами, безперервне навчання персоналу та систематичний аудит із зворотним зв’язком. Важливим є інституційне закріплення цих практик у клінічних протоколах і програмах професійного розвитку, а також формування пацієнт­орієнтованої культури безпеки, в якій гігієну рук розглядають як ключовий компонент якості медичної допомоги.
Авторське право (c) 2026 Н. М. Карнас, Ю. Я. Коцаба, С. В. Даньчак, М. О. Кравчук https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
ПРОФІЛАКТИКА ВИНИКНЕННЯ ІНФЕКЦІЙ, ПОВ’ЯЗАНИХ ІЗ НАДАННЯМ МЕДИЧНОЇ ДОПОМОГИ ПРИ ВИКОРИСТАННІ ПЕРИФЕРИЧНОГО ВЕНОЗНОГО КАТЕТЕРА: МІЖНАРОДНІ СТАНДАРТИ Й ОЦІНКА ПРОФЕСІЙНОЇ ОБІЗНАНОСТІ МЕДИЧНИХ СЕСТЕР
Вступ. Згідно з даними ВООЗ, кожен десятий пацієнт інфікується під час отримання медичної допомоги в умовах стаціонару. Використання периферичного внутрішньовенного катетера є поширеною інвазивною практикою в медичних закладах, спрямованою на пришвидшення лікування та одужання людини, а також на підвищення її комфорту через необхідність частого внутрішньовенного введення ліків. Однак найчастіше катетер-асоційована інфекція пов’язана з постановкою, застосуванням та подальшим доглядом за катетером. Виникнення флебіту при катетеризації вен небезпечне через можливість подальшого формування тромбів та блокування просвіту вени, що, у свою чергу, призводить до збільшення вартості лікування і терміну перебування пацієнта у стаціонарі. Мета роботи – вивчити діяльність медичної сестри, пов’язану з постановкою і доглядом за периферичними венозними катетерами, та її участь у профілактиці інфекцій, пов’язаних з наданням медичної допомоги. Основна частина. Інфекції периферичних венозних катетерів клінічно можуть перебігати у вигляді місцевих ускладнень (у тому числі флебіту) або генералізованої інфекції крові, більш відомої у вітчизняній науковій та навчально-методичній літературі як «катетер-асоційована інфекція крові» чи «катетер-асоційована інфекція кровотоку». Інфузійний флебіт – це запальна реакція внутрішнього шару вен, яку спричинила інфузія. Найчастіше судинні катетери інфікуються екстра- та інтралюмінальним шляхами. Колонізація може відбутися внаслідок неякісної обробки шкіри в місці ведення, порушення правил асептики під час постановки периферичного катетера, приєднання флори нормальної шкіри при введенні голки і катетера через епідерміс, неякісного накладення пов’язки на катетер у місці проколу. Медичні працівники часто припускаються помилок під час роботи з периферичними венозними катетерами. Досліджувався досвід країн Європи, США, Японії у профілактиці виникнення інфекцій, пов’язаних із наданням медичної допомоги, зокрема постін’єкційних флебітів. Крос-секційне епідеміологічне дослідження включало опитування 36 медичних працівників (медичних сестер), які використовують периферичні венозні катетери. Висновки. Профілактика виникнення інфекцій, пов’язаних із використанням периферичних внут­рішньовенних катетерів, значною мірою залежить від професіоналізму медичних працівників, правильної постановки катетера та догляду за ним. Дотримання сучасних рекомендацій щодо ведення венозного доступу сприяє зниженню ризику виникнення катетер-асоційованих інфекцій.
Авторське право (c) 2026 В. В. Пелих, Н. М. Гаврилюк https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
ЕФЕКТИВНІСТЬ ОЗДОРОВЧОГО БІГУ В ПАЦІЄНТІВ З НЕЙРОЦИРКУЛЯТОРНОЮ АСТЕНІЄЮ
Вступ. У статті розглянуто ефективність застосування оздоровчого бігу в пацієнтів із нейроциркуляторною астенією. Дослідження проводили серед осіб віком 40–60 років, які проходили реабілітацію за стандартною програмою і програмою, доповненою оздоровчим бігом. Оцінено динаміку фізичного стану, артеріального тиску, пульсу, насиченості крові киснем та рівня функціональної витривалості. Отримані результати засвідчили позитивний вплив регулярного оздоровчого бігу на фізіологічні показники і загальне самопочуття пацієнтів. Мета роботи – оцінити вплив оздоровчого бігу на фізичну активність, функціональний стан і вегетативні показники пацієнтів з нейроциркуляторною астенією. Основна частина. В основній частині статті детально описано організацію і методи проведення дослідження за участю пацієнтів з нейроциркуляторною астенією. Наведено характеристику контрольної та основної груп, а також особливості програми реабілітації з використанням оздоровчого бігу. Представлено результати аналізу рівня фізичної активності, толерантності до фізичного навантаження, частоти серцевих скорочень, артеріального тиску і варіабельності серцевого ритму. Окрему увагу приділено оцінці змін вегетативного балансу за шкалою А. В. Вейна. Результати подано у вигляді кількісних показників із зазначенням відсоткових змін і статистичної достовірності. Проведено порівняльний аналіз отриманих даних між групами та здійснено їх наукове обґрунтування з позицій сучасних реабілітаційних підходів. Висновки. Оздоровчий біг є ефективним немедикаментозним засобом реабілітації пацієнтів з нейроциркуляторною астенією. Його застосування забезпечує достовірне покращення показників фізичної активності, серцево-судинної і вегетативної регуляції. Отримані результати підтверджують доцільність включення оздоровчого бігу до комплексних програм медичної реабілітації.
Авторське право (c) 2026 М. Р. Процик, І. Р. Мисула, Gustaw Wójcik https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
КОМПЛЕКСНА ОЦІНКА ЕФЕКТИВНОСТІ ВПЛИВУ ПРОГРАМИ ФІЗИЧНИХ ВПРАВ НА РУХОВУ ФУНКЦІЮ ШИЙНОГО ВІДДІЛУ ХРЕБТА ПРИ ОСТЕОХОНДРОЗІ
Вступ. Сучасний темп життя, високий рівень гіподинамії та поширеність сидячої роботи сприяють зростанню кількості дегенеративно-дистрофічних захворювань хребта, серед яких особливе місце посідає шийний остеохондроз. Ця патологія супроводжується больовим синдромом, обмеженням рухомості, погіршенням функціонального стану пацієнтів і зниженням їх працездатності. За даними науковців, поширеність шийного остеохондрозу в працездатному віці становить від 30 до 50 %, що свідчить про його значний медико-соціальний вплив. Незважаючи на наявність медикаментозних і фізіотерапевтичних методів лікування, одним із провідних засобів у відновленні функцій шийного відділу хребта залишається комплекс фізичних вправ, спрямований на зменшення болю, покращення рухомості та зміцнення м’язово-зв’язкового апарату. Остеохондроз цього відділу є одним із найпоширеніших дегенеративно-дистрофічних захворювань опорно-рухового апарату, які характеризуються прогресивними змінами міжхребцевих дисків, суглобів і зв’язкового апарату. За статистичними даними, від проявів шийного остеохондрозу страждають до 60–80 % працездатного населення віком 25–55 років, причому в останні десятиліття спостерігають тенденцію до його «омолодження». Мета роботи – дослідити вплив комплексу фізичних вправ на рухову функцію шийного відділу хребта у пацієнтів з остеохондрозом та оцінити його ефективність у відновленні амплітуди рухів, зменшенні больового синдрому і покращенні функціонального стану. Основна частина. Дослідження виконували на базі Комунального некомерційного підприємства «Борщівська міська лікарня» Борщівської міської ради (реабілітаційне відділення). У ньому брали участь 30 пацієнтів віком від 30 до 55 років із підтвердженим діагнозом остеохондрозу шийного відділу хребта. Середній вік учасників становив (42,6±6,8) року. Пацієнти основної групи (n=15) проходили курс спеціально розробленої програми фізичних вправ, спрямованих на відновлення рухової функції шийного відділу. Пацієнти контрольної групи (n=15) отримували традиційне лікування, яке застосовують у практиці реабілітаційного відділення (медикаментозна терапія, фізіотерапевтичні процедури, загальна лікувальна фізкультура). У ході експерименту, проведеного на базі КНП «Борщівська міська лікарня» було розроблено програму фізичних вправ тривалістю 10 тижнів, яка включала п’ять послідовних фаз: антибольову, мобілізаційно-стабілізаційну, силової витривалості, функціоналізаційну та консолідаційну. Її структура спрямована на поступове зменшення болю, відновлення рухомості, зміцнення м’язів-стабілізаторів і формування правильної постави. Висновки. Порівняльний аналіз підтвердив статистично і клінічно значущу перевагу програми фізичних вправ над традиційними методами реабілітації (p<0,001). Це свідчить про високу ефективність запропонованої методики та доцільність її застосування в практиці фізичної терапії.
Авторське право (c) 2026 Д. В. Попович, С. М. Петльована https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
КОМПЛЕКСНА ФІЗИЧНА ТЕРАПІЯ ПАЦІЄНТОК ІЗ МІЖХРЕБЦЕВИМИ ГРИЖАМИ З ВИКОРИСТАННЯМ КІНЕЗІОТЕЙПУВАННЯ
Вступ. Дегенеративно-дистрофічні ураження хребта, зокрема міжхребцеві грижі, належать до найбільш поширених патологій опорно-рухового апарату та є вагомою причиною тимчасової і стійкої втрати працездатності серед осіб працездатного віку. Поширення гіподинамії, тривала робота за умов статичного навантаження, порушення біомеханіки постави і неадекватні фізичні навантаження сприяють формуванню структурно-функціональних змін міжхребцевих дисків та навколишніх тканин. Через зростання кількості пацієнтів із клінічними проявами міжхребцевих гриж особливої актуальності набуває вдосконалення програм фізичної терапії, спрямованих на відновлення функціональної незалежності, зменшення больового синдрому і покращення якості життя. Мета роботи – оцінити ефективність програм фізичної терапії в пацієнток із міжхребцевими грижами поперекового відділу хребта. Основна частина. Дослідження було проведено на базі Центру реабілітації та відновлення (м. Тернопіль). У ньому взяли участь 20 жінок віком 25–45 років із клінічно та інструментально підтвердженими грижами поперекового відділу хребта, що супроводжувалися больовим синдромом. Учасниць було рандомізовано на дві групи: контрольну (n=10) та експериментальну (n=10). Тривалість дослідження становила 6 місяців. Пацієнтки контрольної групи отримували стандартний курс реабілітації, що включав кінезотерапію, терапевтичні вправи та масаж. В експериментальній групі застосовували авторську комплексну програму, яка передбачала: щоденну дозовану оздоровчу ходьбу (в середньому 10 000 кроків на добу) з контролем правильної техніки і постави; виконання спеціально розроблених комплексів терапевтичних вправ; використання кінезіотейпування; оптимізацію гігієни сну. Висновки. Розроблена та впроваджена авторська програма комплексної фізичної терапії, що передбачала використання кінезіотейпування, щоденну дозовану оздоровчу ходьбу, виконання індивідуально підібраних терапевтичних вправ і корекцію гігієни сну, продемонструвала практичну здійсненність та клінічну доцільність застосування у пацієнтів із міжхребцевими грижами поперекового відділу хребта.
Авторське право (c) 2026 В. Л. Назарук, Л. В. Новакова, В. О. Юрченко https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
ВПЛИВ РЕАБІЛІТАЦІЙНИХ ЗАХОДІВ НА КОГНІТИВНИЙ СТАТУС ПАЦІЄНТІВ З ІШЕМІЧНОЮ ХВОРОБОЮ СЕРЦЯ
Вступ. Ішемічна хвороба серця залишається глобальною медико-соціальною проблемою, що характеризується високими показниками смертності та інвалідизації. Останніми роками зростає увага до когнітивних порушень, які супроводжують перебіг ішемічної хвороби серця та виникають у понад 40 % пацієнтів. Ці розлади, зумовлені хронічною церебральною гіпоперфузією, оксидативним стресом і ней­розапаленням, значно погіршують якість життя хворих та знижують їх прихильність до лікування. У цьому контексті актуальним є пошук ефективних немедикаментозних методів корекції когнітивного статусу. Мета роботи – узагальнити та проаналізувати сучасні наукові дані щодо впливу різних видів реабілітаційних втручань, зокрема фізичних тренувань, когнітивно-поведінкових програм, телереабілітації і мультидисциплінарних підходів, на когнітивний статус пацієнтів з ішемічною хворобою серця. Основна частина. Проведено систематичний аналіз наукових джерел із баз даних PubMed, Scopus та Web of Science за останні 10 років. Визначено, що найбільш виражений позитивний вплив на когнітивні функції (пам’ять, увагу, виконавчі функції) демонструють комплексні реабілітаційні програми. Регулярні аеробні навантаження сприяють покращенню церебральної перфузії та стимуляції нейропластичності через підвищення рівня нейротрофічного фактора мозку (BDNF). Поєднання фізичної активності з когнітивним тренінгом забезпечує синергічний ефект, що перевищує результати ізольованих втручань. Окрему увагу приділено впровадженню телереабілітаційних технологій та мобільних додатків, які підвищують доступність реабілітації і мотивацію пацієнтів, особливо осіб похилого віку, забезпечуючи безперервність відновлювального процесу в амбулаторних умовах. Висновки. Комплексна кардіореабілітація є потужним інструментом профілактики та корекції когнітивних дисфункцій при ішемічній хворобі серця. Інтеграція фізичних, когнітивних і психоемоційних компонентів дозволяє не лише відновити соматичний стан, а й зберегти ментальне здоров’я пацієнтів. Перспективним напрямом подальших досліджень є розробка стандартизованих, персоналізованих протоколів реабілітації з урахуванням індивідуальних когнітивних профілів пацієнтів.
Авторське право (c) 2026 Н. Р. Макарчук, Т. Г. Бакалюк, Г. О. Стельмах, О. В. Калита https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
РОЛЬ МЕДИЧНОЇ СЕСТРИ В ПІДТРИМЦІ ТА РЕАБІЛІТАЦІЇ ЖІНОК ПІСЛЯ ХІРУРГІЧНОГО ЛІКУВАННЯ РАКУ МОЛОЧНОЇ ЗАЛОЗИ
Вступ. Роль медичної сестри в наданні як комплексної, так і індивідуальної допомоги пацієнткам з раком молочної залози є однією з ключових. Працюючи в тісному контакті з лікарями і хворими, вона виконує важливу функцію інформаційної підтримки для пацієнток та їх сімей, сприяючи координації, контролю і забезпеченню безперервного догляду. Мета роботи – провести аналіз та узагальнення даних сучасної наукової літератури за проблемою вивчення підходів до сестринської підтримки і реабілітації хворих після хірургічного лікування раку молочної залози. Основна частина. Систематичний аналіз наукової літератури базувався на міжнародних електрон­них ресурсах PubMed, Scopus, Web of Science та джерелах сучасної української наукової інформації. Проведений аналіз показав, що, відповідно до міжнародного досвіду, реабілітація жінок після лікування раку молочної залози має бути комплексною і включати фізичну, психологічну та соціальну підтримку, збалансоване харчування і реконструктивну хірургію. Однак у кожному випадку підхід до відновлення повинен бути максимально індивідуальним та враховувати особливості хірургічного втручання, показники якості життя, психоемоційний стан жінки при хронічному стресі й соціальній напрузі, які є сучасними реаліями за умов особливого воєнного стану. Встановлено, що, незважаючи на наявність різних моделей надання допомоги хворим, які перенесли рак молочної залози, необхідні подальші дослідження для визначення оптимальної моделі надання допомоги, яка поліпшить результати лікування пацієнток і знизить навантаження на систему охорони здоровʼя. Висновки. На сучасному етапі розвитку медичної науки роль медичної сестри у проведенні реабілітаційних заходів хворим на рак молочної залози набуває ключового значення. Поєднання медичного догляду і психологічної підтримки, просвітницької діяльності та допомоги з адаптацією до змін тіла робить її одним із провідних факторів повернення жінки до повноцінного життя і соціальної інтеграції.
Авторське право (c) 2026 Д. О. Підлісна, С. О. Шаповалова https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
РОЛЬ МЕДСЕСТРИ НА ЕТАПІ КОНТРОЛЬОВАНОЇ СТИМУЛЯЦІЇ ЯЄЧНИКІВ У ЦИКЛАХ ЕКСТРАКОРПОРАЛЬНОГО ЗАПЛІДНЕННЯ
Вступ. Безпліддя перетворюється на мирову глобальну проблему, яка відображає медичні, соціальні, економічні питання. Від нього страждає значна частина населення. Одним з основних методів лікування безпліддя є екстракорпоральне запліднення (ЕКЗ). Для отримання більшої кількості ооцитів проводять гормональну стимуляцію яєчників. Кількість отриманих яйцеклітин впливає на показник настання вагітності та живонародження. Мета роботи – визначити роль медсестри на етапі контрольованої стимуляції яєчників для підвищення результативності ЕКЗ. Основна частина. У цій роботі проведено дослідження ембріологічного етапу ЕКЗ у жінок, яким препарати для стимуляції вводила медсестра в клініці ЕКЗ, порівняно з пацієнтками, які всі препарати вводили самостійно вдома. Пацієнток поділили на дві групи по 50 жінок у кожній. Пацієнткам 1-ї групи всі препарати для стимуляції, включаючи тригер овуляції, вводила медсестра клініки, пацієнтки 2-ї групи всі препарати, включаючи тригер овуляції, вводили самостійно вдома. Показник антимюллерового гормону, доза фолікулостимулювального гормону були однаковими в обох групах, а кількість отриманих ооцитів була достовірно вищою в 1-й групі, пацієнткам якої препарати вводила медсестра в умовах маніпуляційного кабінету в клініці репродуктивної медицини. У 2-й групі загальна кількість ооцитів виявилась меншою, ніж у 1-й, кількість бластоцист та еуплоїдних ембріонів – значно нижчою порівняно з 1-ю групою. Висновки. У пацієнток 2-ї групи, які виконували призначення лікаря самі вдома, спостерігали зниження рівня статевого гормону естрадіолу в день призначення пункції та, як наслідок, значуще (р<0,05) зменшення числа ооцитів, зигот, бластоцист, еуплоїдних ембріонів. Отримані в роботі результати підтверджують вирішальну роль медсестри у лікуванні безпліддя методом ЕКЗ. Правильно виконані нею призначення лікаря на етапі стимуляції суперовуляції дозволять збільшити кількість еуплоїдних ембріонів, що значно підвищить результативність лікування безпліддя методом екстракорпорального запліднення.
Авторське право (c) 2026 А. С. Луцький https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
МЕДСЕСТРИНСЬКА ПРАКТИКА В СІМЕЙНІЙ МЕДИЦИНІ ЯК ЧИННИК ПРОФІЛАКТИКИ ОЖИРІННЯ ТА ЗМІЦНЕННЯ ЗДОРОВ’Я НАСЕЛЕННЯ
Вступ. Надмірна маса тіла й ожиріння є одними з провідних викликів для сучасної медицини та системи громадського здоров’я. За даними Всесвітньої організації охорони здоров’я, у 2022 р. кількість осіб з ожирінням у світі перевищила 1 мільярд, з якого понад 159 мільйонів становили діти. Поширеність ожиріння в Україні відповідає глобальним тенденціям: за результатами національного дослідження STEPS 2019 р., надмірну масу тіла виявлено в 59,0 % дорослого населення, а ожиріння – у 24,8 %. Дитяча надмірна маса тіла формує значний ризик розвитку хронічних неінфекційних захворювань у майбутньому та спричиняє істотні медико-соціальні й економічні наслідки. Мета роботи – обґрунтувати роль медичних сестер / медичних братів сімейної медицини у профілактиці й менеджменті ожиріння, оцінити рівень їх обізнаності стосовно сучасних підходів до запобігання ожирінню та визначити практичні рекомендації для підвищення ефективності медсестринської діяльності на первинному рівні охорони здоров’я. Основна частина. Дослідження проведено у 2024–2025 рр. на базі чотирьох закладів первинної медичної допомоги Житомирської області. У ньому взяли участь 200 практичних медичних сестер / медичних братів. Застосовано бібліографічний, медико-соціологічний і статистико-аналітичний методи з використанням описової статистики. Встановлено, що більшість респондентів регулярно виконує базові профілактичні втручання, зокрема антропометричні вимірювання та контроль артеріального тиску. Водночас інструменти оцінки ризику, поведінкові методики, мотиваційне інтерв’ю та скринінг психоемоційного стану застосовують значно рідше. Менше третини опитаних обізнані з клінічними настановами, а регулярне підвищення кваліфікації декларує лише близько 10 %. Міждисциплінарна взаємодія з дієтологами та психологами залишається недостатньо розвиненою. Основними бар’єрами є низька мотивація пацієнтів, стигматизація, обмежений час консультацій і дефіцит освітніх матеріалів. Висновки. Медичні сестри / медичні брати мають значний потенціал у профілактиці ожиріння, реалізація якого потребує впровадження клінічних настанов, розвитку поведінкових компетентностей, міждисциплінарної співпраці та використання цифрових освітніх інструментів.
Авторське право (c) 2026 С. В. Гордійчук, В. Й. Шатило, О. М. Серебряков, А. А. Можарівська https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
КОМПЛЕКСНИЙ МЕДСЕСТРИНСЬКИЙ ПІДХІД ПРИ РЕАБІЛІТАЦІЇ ПАЦІЄНТІВ ПІСЛЯ АМПУТАЦІЇ НИЖНІХ КІНЦІВОК
Вступ. Ампутація нижніх кінцівок залишається поширеним хірургічним втручанням, що супроводжується значними фізичними, психологічними та соціальними наслідками для пацієнтів. Втрата кінцівки суттєво впливає на функціональну незалежність людини, її психоемоційний стан і здатність до повноцінної соціальної адаптації. В Україні щороку виконують близько 15 тисяч таких операцій, що зумовлює необхідність упровадження ефективного комплексного медсестринського підходу в реабілітації. За сучасних умов система медсестринської допомоги набуває особливого значення, оскільки медична сестра є одним із ключових фахівців, які забезпечують безперервність догляду за пацієнтами на всіх етапах лікування та відновлення. Мета роботи – обґрунтувати складові комплексного медсестринського підходу при реабілітації пацієнтів після ампутації нижніх кінцівок та визначити роль медичної сестри в забезпеченні ефективного відновного процесу. Основна частина. У роботі систематизовано ключові компоненти медсестринської допомоги в післяопераційний і реабілітаційний періоди. Визначено фізичний, психологічний та соціальний напрями медсестринського супроводу пацієнтів. Охарактеризовано роль медичної сестри у профілактиці виникнення післяопераційних ускладнень, організації догляду за післяопераційною раною і куксою, контролі больового синдрому, включаючи фантомний біль, а також у підготовці пацієнтів до протезування та подальшого відновлення рухової активності. Проаналізовано особливості психоемоційних реакцій пацієнтів після ампутації, зокрема прояви тривожності, депресії, зниження самооцінки та соціальної ізоляції, та окреслено напрями психологічної підтримки. Значну увагу приділено освітній роботі медичної сестри, спрямованій на формування у пацієнтів навичок самообслуговування, правильного догляду за куксою та використання допоміжних засобів пересування. Розкрито значення соціальної адаптації, професійної реінтеграції та підготовки пацієнтів до повернення до активного життя. Підкреслено важливість міждисциплінарної взаємодії медичної сестри з лікарями, фізичними терапевтами, психологами та соціальними працівниками, а також необхідність розробки індивідуалізованого плану догляду і реабілітації. Висновки. Комплексний медсестринський підхід при реабілітації пацієнтів після ампутації нижніх кінцівок передбачає поєднання клінічного догляду, психологічної підтримки, соціального супроводу та освітньої роботи. Його реалізація сприяє підвищенню якості життя пацієнтів, відновленню їх функціональної незалежності та підвищенню ефективності реабілітаційного процесу.
Авторське право (c) 2026 Н. М. Кузьменко, А. О. Тимченко https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
ДОКУМЕНТУВАННЯ В СЕСТРИНСЬКІЙ ПРАКТИЦІ ЯК ІНСТРУМЕНТ ПРОФЕСІЙНОЇ БЕЗПЕКИ: УПРАВЛІНСЬКІ ТА ОРГАНІЗАЦІЙНІ ЗАСАДИ ЗА УМОВ РЕФОРМУВАННЯ СИСТЕМИ ОХОРОНИ ЗДОРОВ’Я
Вступ. Реформування системи охорони здоров’я України, що супроводжується автономізацією закладів, зростанням правової свідомості пацієнтів та цифровізацією, висуває нові вимоги до якості сестринської документації. Вона перестає бути просто обліковою формою, перетворюючись на ключовий інструмент професійної безпеки медичного персоналу. Відсутність уніфікованих стандартів ведення документації і недостатній контроль з боку керівництва значно підвищують професійні та юридичні ризики для медичних сестер. Мета роботи – обґрунтувати організаційно-управлінські засади забезпечення якості сестринської документації в медичних закладах, визначити роль керівників різного рівня у формуванні культури документування та окреслити механізми мінімізації професійних ризиків за умов реформування системи охорони здоров’я України. Основна частина. У статті на основі аналізу наукових публікацій, нормативно-правових актів та результатів внутрішніх аудитів встановлено, що якісне документування є інструментом професійного захисту медичних сестер, показником ефективності управління сестринською службою та запорукою безперервності догляду. Виявлено типові недоліки організації документування на рівні закладу, керівників сестринських служб та безпосередньо медичних сестер. Запропоновано модель управління якістю сестринської документації, що включає шість взаємопов’язаних компонентів: стандартизацію, навчання, внутрішній аудит, зворотний зв’язок, мотивацію персоналу та інтеграцію документування в робочий процес. Окрему увагу приділено ролі керівників усіх рівнів – від головної медичної сестри до адміністрації закладу – в упровадженні культури якісного документування. Розроблено практичні рекомендації для різних категорій персоналу і Пам’ятку медичної сестри з документування «10 золотих правил документування для щоденної роботи», що базуються на вітчизняних та міжнародних дослідженнях. Розглянуто перспективи і виклики цифровізації сестринської документації. Висновки. Забезпечення якості сестринської документації є комплексним управлінським завданням, що потребує системної участі керівників усіх рівнів. Упровадження запропонованих організаційних механізмів дозволить підвищити рівень професійної безпеки медичних сестер, знизити юридичні ризики та покращити якість медичної допомоги. За умов цифрової трансформації особливого значення набувають раціональна інтеграція електронних систем документування в робочий процес та постійне підвищення кваліфікації персоналу.
Авторське право (c) 2026 О. М. Грицко https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
РОЛЬ ЛАТИНСЬКОЇ МОВИ У ПРОФЕСІЙНІЙ ПІДГОТОВЦІ БАКАЛАВРІВ МЕДСЕСТРИНСТВА В ЗАКЛАДАХ ВИЩОЇ ОСВІТИ: СУЧАСНИЙ АСПЕКТ
Вступ. Медичні сестри є ключовою ланкою системи охорони здоров’я, без якої не можливі ефективне формування, підтримання, збереження та відновлення здоров’я населення. За сучасних умов розвитку медичної науки та реформування системи охорони здоров’я особливої ваги набуває якісна професійна підготовка медичних сестер, що передбачає не лише формування практичних навичок, а й ґрунтовну термінологічну компетентність. Латинська мова є фундаментом медичної термінології та слугує універсальним засобом фахової комунікації в медицині, що підтверджують праці багатьох науковців. Мета роботи – дослідити роль латинської мови у процесі підготовки фахівців першого (бакалаврського) рівня вищої освіти за спеціальністю I5 «Медсестринство», спеціалізацією I5.01 «Медсестринство» шляхом запровадження науково обґрунтованої, економічно вигідної, професійно-орієнтованої та ефективної моделі навчання в умовах єдиного медичного і соціального простору між закладами вищої освіти й охорони здоровʼя, соціальними установами. Основна частина. Дослідження провoдили на підставі вивчення вітчизняних та зарубіжних наукових праць з використанням баз даних PubMed і Google Scholar за період 2014–2025 рр., бібліосемантичного, аналітичного, систематичного методів. Воно показало, що вивчення латинської мови є важливим елементом професійної підготовки бакалаврів медсестринства в медичних закладах вищої освіти, сприяє формуванню термінологічної компетентності, підвищенню точності виконання клінічних процедур, розвитку логічного та клінічного мислення, а також забезпечує ефективну комунікацію в мультидисциплінарній медичній команді. Висновки. Дослідження ролі латинської мови у професійній підготовці медичних сестер є не лише актуальним, а й стратегічно важливим напрямом сучасної медсестринської освіти, оскільки сприяє формуванню професійної мовленнєвої компетентності, розвитку клінічного мислення, підвищенню конкурентоспроможності випускників на європейському ринку праці та загальному підвищенню якості медсестринської освіти і професійної діяльності загалом.
Авторське право (c) 2026 В. В. Чорна, Л. М. Матусевич, С. І. Тихолаз, Е. О. Манжос, Г. Т. Михайлюк https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
КУЛЬТУРНО-КОМПЕТЕНТНИЙ ДОГЛЯД У МЕДСЕСТРИНСЬКІЙ НАУЦІ ТА ПРАКТИЦІ
Вступ. Зростання культурного різноманіття населення в Україні та глобальні міграційні процеси актуалізують проблему надання медичної допомоги пацієнтам із різними культурними особливостями. Дослідження вказують на існування нерівностей в якості медичних послуг для етнічних меншин. Через це культурно-компетентний догляд є важливим чинником підвищення ефективності медсестринської практики та покращення результатів лікування. Мета роботи – дослідити концепцію культурно-компетентного догляду на основі аналізу найвідоміших теоретичних моделей та з’ясувати вплив культурної компетентності на медсестринську практику. Основна частина. Культурно-компетентний догляд – це динамічний процес адаптації медичної допомоги до культурних цінностей, мови і вірувань пацієнта задля створення безпечного та інклюзивного середовища. Науковий фундамент концепції заклали теоретики M. M. Leininger, L. D. Purnell, J. Campinha-Bacote та I. Papadopoulos, які обґрунтували, що ігнорування культурного контексту призводить до стресу, помилок у діагностиці та зниження якості лікування. Сучасна модель догляду базується на чотирьох етапах: усвідомленні власних упереджень, здобутті знань про різні етнічні групи, розвитку чутливості у спілкуванні та фінальному синтезі цих навичок у компетентність. Упровадження такого підходу через освітні програми та наукові дослідження є критично важливим для гуманізації медицини, подолання дискримінації та забезпечення рівного доступу до якісної допомоги в умовах глобалізованого світу. Висновки. Культурно-компетентний догляд – це безперервна система адаптації медсестринської практики до світогляду пацієнта, що базується на класичних транскультурних моделях і трансформує хворого з об’єкта маніпуляцій на активного партнера. Упровадження такого підходу мінімізує нерівність у доступі до медицини та забезпечує етично обґрунтовану, індивідуалізовану допомогу в мультикультурному суспільстві. Для сталого розвитку галузі необхідно інтегрувати культурну обізнаність в освітні програми, посадові інструкції та наукові дослідження.
Авторське право (c) 2026 Н. Ю. Олійник, Н. В. Костерева https://creativecommons.org/licenses/by/4.0