Науковий журнал, призначений для висвітлення шляхів удосконалення вищої медичної освіти, досвіду з організації навчальної роботи. В журналі публікуються статті науково-методичного характеру щодо методології, сучасних методів навчання, особливостей викладання дисциплін у галузях медицини та фармації на додипломному та післядипломному рівнях. Також друкуються повідомлення, рецензії, історія медичних навчальних закладів. ISSN 2414-5998 (Online), ISSN 1681-2751 (Print), ICV 2019 - 77.77
ОСОБЛИВОСТІ ПРАКТИЧНО-ОРІЄНТОВАНОГО ПІДХОДУ У ВИКЛАДАННІ ХІРУРГІЧНИХ ТА ТЕРАПЕВТИЧНИХ ДИСЦИПЛІН
Анотація. Освітній процес у медицині має свої особливості, а це вимагає відповідної підготовки здобувачів вищої освіти. Перед освітніми програмами стоїть завдання відповідати сучасним світовим стандартам та поєднувати це із практичним компонентом навчання. Важливою задачею медичної освіти в Україні є формування фахових компетентностей майбутніх лікарів. Для студентів медичного факультету та факультету іноземних студентів Тернопільського національного медичного університету імені І.Я. Горбачевського розроблені практичні підходи під час викладання хірургічних та терапевтичних дисциплін. У статті висвітлено особливості викладання хірургічних та терапевтичних дисциплін з позиції практично-орієнтованого підходу і адаптація їх до тих викликів, що постають перед сучасною медичною галуззю. Також висвітлено мету викладання цих навчальних дисциплін, особливості методик організації практичних занять, системи оцінювання рівня знань студентів, приділено увагу критеріям, які необхідні в професійному становленні лікарів і формування їх фахових компетентностей. У статті відображено важливі компоненти практичного навчання студентів, коли вони залучаються до конкретних клінічних випадків на базі терапевтичних та хірургічного відділень лікарні, що дає змогу вивчати і надалі закріплювати знання в центрі симуляційного навчання. Основний акцент зроблено на відпрацювання практичних навичок як важливий компонент у фаховій підготовці здобувачів вищої медичної освіти. Проведено порівняння особливостей викладання хірургічної та терапевтичної дисципліни з метою кращого формування основних професійних компетентностей і залучення студентів до раціонального вибору лікарської спеціальності, а також розвитку можливостей для подальших наукових досліджень у даних галузях медицини.
Авторське право (c) 2026 https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
ПРИКЛАДНА ХІМІЯ ЯК ІНСТРУМЕНТ ФОРМУВАННЯ ПРОФЕСІЙНОЇ МОТИВАЦІЇ СТУДЕНТІВ МЕДИЧНОГО ТА СТОМАТОЛОГІЧНОГО ФАКУЛЬТЕТІВ
Анотація. У статті розглянуто проблему формування професійної мотивації здобувачів вищої освіти медичного та стоматологічного факультетів у процесі вивчення прикладної хімії як фундаментальної природничої дисципліни. Проаналізовано роль навчальної мотивації як комплексної системи природних, соціальних та особистісних чинників, що визначають пізнавальну активність здобувачів освіти, їхню здатність долати навчальні труднощі та орієнтацію на професійне зростання. Обґрунтовано, що рівень успішності навчання залежить не лише від інтелектуальних можливостей студентів, а й від сформованості внутрішніх мотиваційних установок, професійних інтересів і ціннісних орієнтацій. Показано, що прикладна хімія в медицині та стоматології має значний потенціал для підвищення мотивації за умови професійно орієнтованого підходу до викладання, використання клінічно значущих прикладів, міждисциплінарних зв’язків і практико-орієнтованих завдань. Акцентовано увагу на необхідності демонстрації практичної значущості хімічних знань для майбутньої лікарської та стоматологічної діяльності, що сприяє усвідомленню студентами професійної цінності навчального матеріалу. Визначено, що інтеграція теоретичних положень із професійними ситуаціями підвищує пізнавальний інтерес, сприяє розвитку клінічного мислення та формує стійку професійну мотивацію. Отримані висновки можуть бути використані для вдосконалення методики викладання хімічних дисциплін у медичних закладах вищої освіти.
ШЛЯХИ ФОРМУВАННЯ НАВЧАЛЬНОЇ МОТИВАЦІЇ ДО ВИВЧЕННЯ ЛАТИНСЬКОЇ МОВИ В МЕДИЧНИХ ЗАКЛАДАХ ВИЩОЇ ОСВІТИ
Анотація. Статтю присвячено проблемі формування навчальної мотивації до вивчення латинської мови здобувачами вищої медичної освіти в умовах сучасного інформаційного суспільства. Обґрунтовано актуальність дослідження, зумовлену зниженням зацікавленості студентів медичних закладів вищої освіти у вивченні латинської мови, попри її фундаментальне значення для професійної підготовки майбутніх медичних фахівців. Латинська мова розглядається як інструментально-понятійна основа медичної термінології, що забезпечує свідоме засвоєння анатомічної, клінічної та фармацевтичної лексики, а також сприяє формуванню загальної мовної й професійної компетентності. У статті здійснено аналіз наукових підходів до трактування поняття «навчальна мотивація», визначено її роль у процесі опанування мовних дисциплін та акцентовано увагу на перевагах внутрішньої мотивації як чинника підвищення ефективності навчальної діяльності. Висвітлено особливості мотиваційної сфери здобувачів вищої медичної освіти на початкових етапах навчання та окреслено причини недостатнього усвідомлення ними практичної значущості латинської мови. Основну увагу зосереджено на пошуку й обґрунтуванні шляхів формування позитивної навчальної мотивації до вивчення латини. Запропоновано комплекс методичних прийомів, спрямованих на активізацію пізнавальної діяльності студентів, зокрема інтеграцію навчального матеріалу з фаховими дисциплінами, використання творчих та ігрових завдань, роботу з латинськими афоризмами, етимологічний аналіз медичних термінів, а також залучення здобувачів освіти до наукової й позааудиторної діяльності. Обґрунтовано доцільність застосування сучасних інформаційно-комунікаційних технологій та онлайн-платформ у процесі навчання латинської мови як ефективного засобу підвищення інтересу та залученості студентів. Наголошено на важливій ролі викладача у формуванні мотивації до вивчення латинської мови, зокрема його професійній компетентності, педагогічній гнучкості та здатності демонструвати практичну цінність дисципліни для майбутньої професійної діяльності. Зроблено висновок, що цілеспрямоване формування стійкої навчальної мотивації є необхідною умовою підвищення якості мовної та професійної підготовки майбутніх медичних працівників.
ІННОВАЦІЙНІ ТЕХНОЛОГІЇ В ПІДГОТОВЦІ МАЙБУТНІХ ЛІКАРІВ: ДОСВІД КИТАЮ В КОНТЕКСТІ МОДЕРНІЗАЦІЇ УКРАЇНСЬКОЇ МЕДИЧНОЇ ОСВІТИ
Анотація. У статті розглянуто інноваційні освітні технології як провідний чинник модернізації системи підготовки майбутніх лікарів в Україні на основі китайського досвіду. Здійснено теоретичне обґрунтування концептуальних моделей підготовки бакалаврів і магістрів медичного спрямування в умовах реформування вищої освіти, орієнтованих на підвищення якості професійної підготовки та формування компетентного, етично відповідального фахівця. Досліджено провідні практики Китайської Народної Республіки щодо цифровізації медичної освіти, використання систем штучного інтелекту, симуляційних лабораторій, дистанційних освітніх платформ і технологій віртуальної та доповненої реальності (VR/AR). Виокремлено ефективні механізми інтеграції інноваційних технологій в освітній процес, які забезпечують поєднання теоретичної, клінічної та дослідницької підготовки. Концептуальна модель підготовки бакалаврів передбачає стандартизовану освітню програму з практикоорієнтованою інтернатурою, що реалізується через клінічні ротації, симуляційне навчання та систему наставництва. Модель підготовки магістрів охоплює клінічне і дослідницьке спрямування, сприяє розвитку аналітичного мислення, здатності до самостійного прийняття клінічних рішень, участі в наукових проєктах і міжнародних програмах мобільності. Узгоджене впровадження цих моделей забезпечує безперервність освітнього процесу («undergraduate – graduate – continuing education»), гармонізацію національних і міжнародних стандартів, розвиток клінічного мислення та формування гуманістичних цінностей. Застосування китайського досвіду дозволяє вдосконалити українську систему медичної освіти, поєднуючи традиційні підходи із сучасними цифровими технологіями. Результати дослідження свідчать, що адаптація елементів китайської моделі – симуляційних лабораторій, VR/AR-технологій, дистанційного навчання та систем зворотного зв’язку – сприяє створенню інноваційного освітнього середовища, підвищенню практичної спрямованості навчання і конкурентоспроможності українських медичних фахівців. Перспективи подальших досліджень пов’язані з розробленням методики інтеграції інтелектуальних освітніх систем і симуляційних технологій у підготовку лікарів, а також із поглибленим порівняльним аналізом китайського, японського та українського досвіду модернізації медичної освіти.
ПСИХОЛОГО-ПЕДАГОГІЧНА МОДЕЛЬ ПРОФЕСІЙНОЇ ПІДГОТОВКИ МАЙБУТНІХ ЛІКАРІВ У ЗАКЛАДАХ ВИЩОЇ ОСВІТИ
Анотація. У статті здійснено комплексний аналіз теоретичних засад та практичних аспектів реалізації психолого- педагогічної моделі у системі професійної підготовки майбутніх лікарів. Досліджено сучасні трансформації, які від- буваються в медичній освіті, що полягають у переході від переважно інформаційно-трансляційної парадигми до ком- петентнісно орієнтованої моделі, спрямованої на формування цілісної професійної ідентичності, клінічного мислення, етичної відповідальності та психологічної стійкості фахівця. Виокремлено й охарактеризовано структурні компоненти професійної компетентності, зокрема когнітивний, клініко-практичний, комунікативний, аксіологічний і рефлексив- ний складники. Проаналізовано інноваційні технології навчання, серед яких симуляційні методи, технологія стан- дартизованого пацієнта, цифрові освітні інструменти та наративна медицина як засіб розвитку емпатії й професійної рефлексії. Окреслено етапи професійного становлення майбутнього лікаря – від базової теоретичної підготовки до формування автономної професійної діяльності в умовах клінічної практики. Визначено критерії та показники оці- нювання якості підготовки здобувачів вищої освіти відповідно до сучасних стандартів медичної освіти. Особливу увагу приділено специфіці впровадження моделі в освітній процес в умовах соціально-економічних трансформацій та наслідків воєнної агресії, що зумовлюють підвищені вимоги до психологічної витривалості та професійної відпо- відальності лікаря. Обґрунтовано необхідність поєднання високотехнологічних інструментів навчання з принципами гуманізму, людяності й гідності, що відповідає викликам і цінностям ХХІ століття.
ГАРМОНІЗАЦІЯ ТЕРМІНОЛОГІЇ ПЕРШОЇ ДОПОМОГИ В УКРАЇНІ: ОСВІТНІЙ ТА ПРАВОВИЙ ДИСКУРС У МІЖНАРОДНОМУ КОНТЕКСТІ
Анотація. У статті здійснено розширений міждисциплінарний аналіз термінології, що використовується в Україні для позначення допомоги за невідкладних станів, у правовому, освітньому та науковому дискурсі, у зіставленні з усталеними міжнародними підходами. Проаналізовано зміст, сферу застосування та нормативний статус ключових понять («перша допомога», «домедична допомога», «долікарська допомога», «невідкладна допомога» тощо) з урахуванням чинного законодавства України, лексикографічних джерел, навчально-методичних матеріалів, а також рекомендацій і документів Всесвітньої організації охорони здоров’я (ВООЗ), Європейської ради реанімації (ERC) та Міжнародної федерації товариств Червоного Хреста і Червоного Півмісяця (IFRC). Показано, що українська термінологічна система у сфері допомоги за невідкладних станів характеризується фрагментарністю, гібридизацією понять і відсутністю чіткої ієрархії, що ускладнює правозастосування, стандартизацію освітніх програм, підготовку населення та міжмовну професійну комунікацію. Обґрунтовано, що термін «домедична допомога» є національно-правовою специфікою, сформованою в межах українського законодавства, і не має прямого нормативного відповідника в міжнародній англомовній практиці, тоді як поняття «перша допомога» концептуально, функціонально та змістово відповідає міжнародному терміну «first aid». Доведено доцільність нормативної та концептуальної гармонізації української термінології з міжнародними стандартами як необхідної передумови підвищення правової визначеності, узгодженості освітніх результатів, якості підготовки населення й фахівців, а також ефективності реагування в критичних та надзвичайних ситуаціях. Запропоновано розглядати «першу допомогу» як базове узагальнювальне поняття для подальшої уніфікації правових норм, освітніх стандартів і навчальних програм у сфері реагування на невідкладні стани.
ЕМОЦІЙНИЙ ІНТЕЛЕКТ ТА АКАДЕМІЧНА УСПІШНІСТЬ У ВИЩОМУ МЕДИЧНОМУ ЗАКЛАДІ: ЧИННИКИ РОЗВИТКУ ТА ВЗАЄМОВПЛИВ
Анотація. У сучасних умовах реформування вищої медичної освіти дедалі більшої актуальності набуває розвиток надпрофесійних компетентностей майбутнього лікаря, серед яких визначальну роль займає емоційний інтелект. Саме він визначає здатність здобувачів освіти до ефективної міжособистісної взаємодії, саморегуляції в умовах високого психоемоційного навантаження, клінічної невизначеності та відповідальності за життя і здоров’я пацієнтів. Аналіз наукових джерел останнього десятиліття засвідчує стійкий інтерес дослідників до проблеми впливу емоційного інтелекту на академічну успішність студентів-медиків, однак вітчизняні дослідження в цій сфері залишаються фрагментарними. Метою представленої роботи було проаналізувати вплив рівня розвитку емоційного інтелекту на академічну успішність студентів вищого медичного закладу освіти за результатами анонімного анкетування здобувачів освіти Івано-Франківського національного медичного університету. У дослідженні взяли участь 435 студентів 4–6 курсів, що становило 69,27% від загальної кількості запрошених. Оцінка рівня емоційного інтелекту проводилася за допомогою короткого опитувальника з 10 запитань, який охоплював такі складники, як самоусвідомлення, розпізнавання емоцій інших, саморегуляція, емпатія та соціальні навички. Статистичне оброблення результатів здійснювали з використанням методів описової статистики та χ²-критерію Пірсона з рівнем значущості 0,05. За результатами дослідження встановлено, що середній сумарний показник розвитку емоційного інтелекту у здобувачів освіти ІФНМУ становив 68,35±11,79 бала з 90 максимально можливих, що відповідає задовільному рівню. Виявлено статистично значущий взаємозв’язок між рівнем емоційного інтелекту та академічною успішністю здобувачів освіти, а також вплив гендерного чинника, з вищими показниками у студенток. Найбільш сформованими виявилися здатність до усвідомлення власних емоцій та емпатійність, водночас навички емоційної саморегуляції, вираження власних почуттів і підтримки інших у стресових ситуаціях продемонстрували нижчі показники. Отримані результати підтверджують доцільність цілеспрямованого розвитку емоційного інтелекту в процесі безперервної медичної освіти та можуть бути використані для оптимізації навчально-методичних матеріалів і впровадження освітніх інтервенцій, спрямованих на підвищення академічної успішності та професійної готовності майбутніх лікарів.
ЦИФРОВА ТРАНСФОРМАЦІЯ НЕЙРОСТОМАТОЛОГІЧНОЇ ОСВІТИ: ІНТЕГРАЦІЯ СИМУЛЯЦІЙНИХ ТЕХНОЛОГІЙ ТА ШТУЧНОГО ІНТЕЛЕКТУ В ДОКЛІНІЧНУ ПІДГОТОВКУ
Анотація. Метою роботи було проведення критичного аналізу ефективності впровадження інтерактивних симуляторів та систем штучного інтелекту (ШІ) у процес підготовки майбутніх лікарів-стоматологів на основі актуальних даних 2020–2025 років. Дослідження підтверджують, що системи віртуальної та доповненої реальності (VR/AR) з гаптичним зворотним зв’язком (Simodont, Unidental) забезпечують ефективну імітацію тактильних відчуттів під час роботи з емаллю, дентином та пульпою. Використання VR-симуляторів на доклінічному етапі сприяє кращому розвитку мануальних навичок та точності препарування порівняно з традиційними фантомними методами. Інтеграція штучного інтелекту дозволяє автоматизувати оцінювання робіт студентів із точністю 96–98%. Алгоритми машинного навчання (Random Forest, SVM) демонструють високу ефективність (90% точності) у диференціальній діагностиці орофаціального болю та невралгії трійчастого нерва. Спеціалізовані платформи, такі як AnesthesiaSim, дозволяють безпечно відпрацьовувати навички провідникової анестезії у віртуальному середовищі з візуалізацією «прозорих тканин» для уникнення травмування нервових стовбурів. Основними перешкодами є висока вартість обладнання, етичні питання конфіденційності даних та певний скептицизм із боку викладацького складу щодо зменшення ролі педагога в освітньому процесі. Висновки: Оптимальним педагогічним підходом є гібридна модель, що поєднує VR-симулятори і традиційні методи. Симуляційні технології та штучний інтелект нині стають невід’ємною частиною сучасної стоматологічної освіти, забезпечуючи підготовку компетентних і впевнених фахівців.
СТРАТЕГІЯ РОЗВИТКУ КЛІНІЧНОГО МИСЛЕННЯ: ЯК УНИКНУТИ МЕДИЧНИХ ПОМИЛОК
Анотація. Сучасна парадигма клінічного мислення, як динамічного процесу аналізу медичної інформації з метою формування обґрунтованих висновків, є ключовою професійною компетентністю лікаря. Інтеграція знань, досвіду, навичок і людських цінностей під час клінічного мислення допомагає лікарю визначити діагноз, розробити ефективний план лікування з урахуванням індивідуальних потреб пацієнта. У статті обґрунтовано актуальність формування клінічного мислення як ключової професійної компетентності сучасного лікаря в умовах зростання складності медичної допомоги та підвищених вимог до безпеки пацієнтів. Розкрито сутність клінічного мислення як інтегративного когнітивного процесу, що поєднує аналітичні, інтуїтивні та рефлексивні механізми прийняття рішень на основі доказової медицини, клінічного досвіду та індивідуальних особливостей пацієнта. Проаналізовано основні чинники виникнення медичних помилок: когнітивні викривлення, дефіцит комунікації в мультидисциплінарній команді, перевантаження інформацією, емоційне вигорання та недостатній рівень практичної підготовки. Запропоновано стратегію розвитку клінічного мислення, що передбачає системне впровадження клінічних кейсів, симуляційного навчання, алгоритмізації діагностичного процесу, формування навичок клінічної рефлексії та метакогнітивного контролю. Особливу увагу приділено розвитку культури безпеки, міжпрофесійної взаємодії та використанню принципів доказової медицини як засобів мінімізації ризиків. Підкреслено значення педагогічного супроводу, наставництва та створення безпечного освітнього середовища для формування відповідального ставлення до клінічних рішень. Доведено, що цілеспрямований розвиток клінічного мислення у процесі професійної підготовки майбутніх лікарів є ефективним шляхом профілактики медичних помилок, підвищення якості медичної допомоги та забезпечення безпеки пацієнтів. Результати можуть бути використані для удосконалення освітніх програм у закладах вищої медичної освіти.
СИМУЛЯЦІЙНО-ОРІЄНТОВАНЕ НАВЧАННЯ В ПІДГОТОВЦІ МАЙБУТНІХ ЛІКАРІВ-СТОМАТОЛОГІВ З ОРТОДОНТІЇ В УКРАЇНІ: СТАН ТА ПЕРСПЕКТИВИ
Анотація. У статті проведено комплексний аналіз українських наукових досліджень щодо стану симуляційного навчання майбутніх стоматологів. Схарактеризовано перспективи впровадження симуляційного навчання в процес підготовки ортодонтів, визначено ефективні засоби, інструменти та педагогічні підходи. Систематизовано наявні наукові публікації та узагальнено їх результати. Виявлено, що всупереч вагомій ефективності симуляційного навчання студентів-стоматологів вітчизняних досліджень щодо особливостей його впровадження в навчання з ортодонтії недостатньо. Наукові публікації в галузі медичної освіти підтверджують високий інтерес до симуляційних технологій у терапевтичній, хірургічній та ортопедичній стоматологіях, а їх досвід може бути корисним для навчання ортодонтії. Інтеграція сучасних технологій, як-от симуляційне навчання, у підготовку майбутніх лікарів-стоматологів з ортодонтії є виправданим та актуальним завданням закладів вищої медичної освіти. Симуляційно-орієнтоване навчання здатне підвищити професійну компетентність з ортодонтії та забезпечити умови для безпечного та структурованого навчального середовища. Роль симуляційного навчання в екстремальних умовах сьогодення, пов’язаними з повномасштабною війною в Україні, зростає та стає пріоритетною. Підготовка лікарів-стоматологів з ортодонтії залишається складним та довготривалим процесом, а ефективними засобами навчання можуть слугувати фізичні симуляційні інструменти різного рівня реалістичності. Такими інструментами виступають моделі щелеп для демонстрації ортодонтичних патологій та проведення діагностичних вимірювань; моделі щелеп зі змінюваними параметрами, які реагують на фізичний вплив для візуалізації переміщення зубів під дією ортодонтичної апаратури; моделі щелеп зі встановленими ортодонтичними елементами для виконання та відпрацювання маніпуляцій.
АНАЛІЗ ДОСЯГНЕНЬ ЗДОБУВАЧІВ ВИЩОЇ ОСВІТИ ТНМУ ІМЕНІ І. Я. ГОРБАЧЕВСЬКОГО З МІКРОБІОЛОГІЇ, ВІРУСОЛОГІЇ ТА ІМУНОЛОГІЇ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ ІСПИТУ «КРОК-1. СТОМАТОЛОГІЯ»
Анотація. Актуальність дослідження зумовлена потребою в підвищенні якості підготовки майбутніх лікарів-стоматологів на основі поглибленого аналізу результатів оцінювання рівня засвоєння базових теоретичних дисциплін як складової частини формування клінічних компетентностей. Ліцензійний інтегрований іспит «Крок-1. Стоматологія» є важливим складником стандартизованого моніторингу знань здобувачів вищої освіти. Особливе значення в його структурі має субтест із мікробіології, вірусології та імунології, який відображає готовність студентів до розуміння етіології, патогенезу та імунних механізмів розвитку інфекційних захворювань, що мають безпосереднє клінічне значення для стоматологічної практики. Мета дослідження – проаналізувати результати складання субтесту з дисципліни «Мікробіологія, вірусологія та імунологія» здобувачами освіти 3-го курсу стоматологічного факультету ТНМУ імені І.Я. Горбачевського та порівняти їх із загальною структурою результатів іспиту «Крок-1» з метою виявлення сильних сторін теоретичної підготовки. Проаналізовано середні значення субтестів, відсоток студентів із максимальними результатами, а також тих, які не подолали пороговий рівень. Установлено, що субтест із мікробіології, вірусології та імунології характеризується найвищим середнім показником правильних відповідей (90,20%) і найбільшим відсотком студентів, які досягли максимального результату (44,7%). Низький відсоток здобувачів із результатами менше ніж 64% (4,0%) підтверджує стабільність позитивних досягнень і сформованість необхідних теоретичних знань у більшості студентів. Отримані результати свідчать про високу ефективність освітнього процесу з дисципліни «Мікробіологія, вірусологія та імунологія», його практичну спрямованість і відповідність освітніх компонентів сучасним вимогам підготовки лікарів-стоматологів.
РЕАЛІЗАЦІЯ ПРИНЦИПУ МІЖДИСЦИПЛІНАРНОЇ ІНТЕГРАЦІЇ ПРИ ПІДГОТОВЦІ МАГІСТРІВ МЕДИЦИНИ ЯК ПЕДАГОГІЧНА ПРОБЛЕМА
Анотація. У статті обґрунтовано актуальність і доцільність реалізації принципу міждисциплінарної інтеграції в освітньому процесі підготовки магістрів медицини як одного з ключових напрямів підвищення якості професійної освіти. Розглянуто терміни «інтеграція» та «міждисциплінарна інтеграція» в загальнонауковому контексті й підкреслено, що міждисциплінарна інтеграція виступає сучасною дидактичною концепцією, що забезпечує цілісність освітнього процесу, високий науковий рівень викладання та є ефективним засобом формування професійних знань і практичних навичок здобувачів освіти. У статті детально проаналізовано ключові компетенції, які формує навчальна дисципліна «Медична фізика», зокрема розвиток логічного мислення, здатності до синтезу та аналізу інформації, а також умінь правильно формулювати завдання та знаходити шляхи їх розв’язання, що є необхідними для практичної діяльності майбутніх лікарів. Висвітлено значення медичної фізики для розвитку сучасних методів діагностики і лікування, у тому числі застосування ультразвукової, магнітно-резонансної та рентгенівської томографії, лазерних і радіологічних технологій, що не можуть ефективно використовуватися без розуміння фізичних принципів їх роботи. Проаналізовано особливості реалізації інтеграційних зв’язків між медичною фізикою та іншими навчальними дисциплінами, включаючи клінічні, що дозволяє студентам сформувати системне бачення медичних процесів та комплексний підхід до діагностики і лікування. Наведено приклади фізичних методів і приладів, які стали основою для хірургічних, терапевтичних та неінвазивних діагностичних методик, а також обґрунтовано педагогічні та методичні аспекти застосування міждисциплінарного підходу в підготовці магістрів медицини. Таким чином, у статті підкреслено, що інтеграція медичної фізики з іншими дисциплінами вищої медичної освіти сприяє підвищенню наукового рівня викладання, формуванню компетентностей, необхідних для майбутніх лікарів, та розвитку здатності до практичного застосування отриманих знань у клінічній практиці, що є ключовим чинником підготовки висококваліфікованого медичного фахівця в умовах сучасної медицини.
ВИКЛАДАННЯ БІОХІМІЇ РУХОВОЇ АКТИВНОСТІ У СТУДЕНТІВ ЗІ СПЕЦІАЛЬНОСТІ «ТЕРАПІЯ ТА РЕАБІЛІТАЦІЯ». АНАЛІТИЧНИЙ ПОШУК У SCOPUS
Анотація. Актуальність підготовки фахівців зі спеціальності «Терапія та реабілітація» зумовлена зростанням ролі фізичної активності, рухових втручань та відновних програм у сучасній системі охорони здоров’я. Біохімія рухової активності є фундаментальною дисципліною, що забезпечує формування у студентів системного розуміння молекулярних, клітинних та метаболічних механізмів адаптації організму до фізичних навантажень, терапевтичних вправ і реабілітаційних впливів. Якість викладання цієї дисципліни безпосередньо впливає на професійну компетентність майбутніх фізичних терапевтів та реабілітологів. Метою дослідження є аналітичний пошук і наукометричний аналіз наукової літератури, представленої в базі даних Scopus, з питань викладання біохімії рухової активності у студентів спеціальності «Терапія та реабілітація». Для досягнення поставленої мети було сформовано комбінований пошуковий запит із використанням ключових понять, що відображають освітній, біохімічний та реабілітаційний аспекти досліджуваної проблематики. Проведено аналіз динаміки публікацій у часовому вимірі, визначено провідні журнали, авторів, країни та наукові установи, а також предметні галузі, в межах яких розвиваються відповідні дослідження. Результати аналізу свідчать про суттєве зростання кількості публікацій за останні п’ять років, що підтверджує високий науковий інтерес до проблеми інтеграції біохімії рухової активності в підготовку фахівців з терапії та реабілітації. Виявлено домінування міждисциплінарних досліджень, які поєднують біохімію фізичних навантажень, фізіологію, медичну освіту та реабілітаційну практику. Значну частину праць присвячено вдосконаленню освітніх підходів, використанню доказової бази й орієнтації освітнього процесу на клінічні та функціональні потреби пацієнтів. Отримані результати підтверджують доцільність використання наукометричних інструментів Scopus для оцінювання сучасних наукових тенденцій у викладанні біохімії рухової активності. Аналітичний пошук може слугувати підґрунтям для оновлення навчальних програм, впровадження інноваційних освітніх методик та підвищення якості професійної підготовки майбутніх фахівців у сфері терапії та реабілітації.
ЛІНГВІСТИЧНІ ПІДХОДИ ДО ФОРМУВАННЯ НАВИЧОК ПЕРЕКЛАДУ ТА ІНТЕРПРЕТАЦІЇ У СТУДЕНТІВ МЕДИЧНИХ УНІВЕРСИТЕТІВ
Анотація. У статті досліджено лінгвістичні особливості перекладу медичних наукових текстів і документації в умовах глобалізації систем охорони здоров’я. Показано, що медичний переклад є складним різновидом професійної перекладацької діяльності, оскільки поєднує мовні, термінологічні, когнітивні та прагматичні аспекти й безпосередньо впливає на якість фахової комунікації та безпеку пацієнтів. Висвітлено основні теоретичні підходи до розуміння перекладу як лінгвістичного процесу та результату міжкультурної взаємодії. Проаналізовано специфіку медичної термінології як стандартизованої лексичної системи, що характеризується інтернаціональним характером, логічністю, нейтральністю та однозначністю. Виокремлено ключові труднощі, з якими стикаються студенти-медики під час перекладу фахових текстів, зокрема неточне використання термінів, граматичні й синтаксичні помилки, неправильне тлумачення абревіатур, а також вплив контексту на вибір перекладацьких рішень. Класифіковано основні типи «хибних друзів перекладача» в англійсько-українському медичному перекладі та показано їхню роль у виникненні семантичних спотворень. Продемонстровано, що складні граматичні конструкції англомовних медичних текстів (інфінітивні та дієприкметникові звороти) ускладнюють визначення логічного наголосу та потребують застосування перекладацьких трансформацій. Акцентовано на необхідності врахування структурних зсувів, еквівалентності та прагматичної повноти медичного перекладу. Зроблено висновок про доцільність комплексного методичного підходу до формування перекладацьких компетентностей студентів-медиків, що передбачає системне опанування медичної термінології, знань теорії перекладу та розвиток практичних навичок роботи з фаховими джерелами.
ЗАСТОСУВАННЯ ТЕХНОЛОГІЙ ШТУЧНОГО ІНТЕЛЕКТУ ПРИ ВИКЛАДАННІ КУРСУ «МЕДИЧНА ТА ФАРМАЦЕВТИЧНА ХІМІЯ»
Анотація. У статті наведено результати узагальненого досвіду застосування технологій штучного інтелекту в курсі «Медична та фармацевтична хімія» на прикладі комплексного лабораторного заняття за темою «Синтез аспірину», яке розглядає всі стадії різних варіантів синтезу з акцентом на «зелені» методи та ідентифікації фармацевтичного продукту. Використання технологій штучного інтелекту під час підготовки та проведення лабораторних робіт у дисциплінах хімічного спрямування підвищує науковість, розвиває системність і реалізує компетентнісний підхід та фундаменталізацію знань у здобувачів освіти. Проаналізовано розроблену комплексну лабораторну роботу, яка демонструє можливості та переваги використання цифрового асистента на всіх етапах її підготовки та проведення, а саме: розроблення навчально-методичних матеріалів до проведення занять і завдань для самостійної роботи студентів, наочних матеріалів, що перетворює підготовку з пасивного накопичення знань та навичок на активне формування професійних компетенцій. Показано основні результати, проаналізовано переваги та помилки. Доведено доцільність застосування штучного інтелекту під час розгляду питання щодо необхідності отримання продукту (аспірину) високої якості. Розглянуто можливості використання цифрового асистента під час створення блоків контрольних запитань різного рівня складності. Зазначено, що застосування технологій штучного інтелекту під час розв’язання теоретичних та практичних задач змінює підхід до викладання й навчання. Доведено необхідність формування критичного підходу до використання результатів та інформації, отриманих із застосування LLM. Через синтез наскрізних умінь (володіння сучасними комп’ютерними технологіями) та формування предметних компетенцій відбувається поєднання професійних знань і навичок, що забезпечує високий рівень якості підготовки майбутніх фахівців.
МІЖДИСЦИПЛІНАРНІ ЗВ’ЯЗКИ УКРАЇНСЬКОЇ ТА ЛАТИНСЬКОЇ МОВ ЯК КОМПОНЕНТ ФОРМУВАННЯ МОВНОЇ КОМПЕТЕНТНОСТІ СТУДЕНТІВ ВИЩИХ МЕДИЧНИХ ЗАКЛАДІВ
Анотація. Статтю присвячено дослідженню міждисциплінарних зв’язків як основи дидактичного принципу послідовності й систематичності навчання. Відзначено їх важливість у процесі підготовки висококваліфікованого, всебічно розвиненого медичного фахівця. Мовна підготовка – це невід’ємна складова частина формування загальної професійної компетентності лікаря, оскільки від рівня знання фахової мови залежить успішність навчання та ефективність професійної діяльності (робота з інформаційними джерелами, документацією, різні види комунікації), тому вона потребує постійної роботи щодо вдосконалення методичних підходів, пошуку нових форм викладання. Українська мова професійного спрямування та латинська мова, які вивчаються на І курсі медичного ЗВО, покликані створити уявлення про структуру, систему й особливості функціювання медичної мови, закласти основи мовної компетентності. У статті проаналізовано труднощі, з якими стикаються здобувачі вищої освіти, та запропоновано практичні підходи до їх розв’язання. Дисципліни мовного циклу пов’язані не лише зі спеціальними дисциплінами, але й мають сталі взаємні міждисциплінарні зв’язки, що зумовлено віковою історією розвитку мови медицини. Це дає широкі можливості до їх використання як додаткового засобу формування понятійно-термінологічного апарату та підвищення грамотності. Визначення та активізація дотичних тем обох мов дозволяє в умовах невеликої кількості годин збільшувати та урізноманітнювати можливості їх практичного відпрацювання, адаптувати набуті раніше знання до фахової термінології, створювати та закріплювати асоціативні зв’язки між різномовними компонентами, автоматизувати граматичні навички. На прикладі клінічних термінів-композитів показано можливості використання міждисциплінарних зв’язків. Окреслено перспективи подальшого аналізу, визначення та практичного застосування міждисциплінарних зв’язків мов професійного спрямування.
ЗМІСТОВИЙ КОМПОНЕНТ ПСИХОЛОГО-ПЕДАГОГІЧНОЇ ПІДГОТОВКИ МАЙБУТНІХ ЛІКАРІВ У ЗАКЛАДАХ ВИЩОЇ ОСВІТИ
Анотація. У статті запропоновано системний аналіз змістового компонента моделі психолого-педагогічної підготовки майбутніх лікарів, що забезпечує їхню всебічну та цілісну професійну підготовку в умовах сучасних трансформацій медичної освіти. Розкрито структурні складники моделі, зокрема фундаментальну, клінічну, психолого-педагогічну, міждисциплінарну та цифрову підготовку, а також формування рефлексивної компетентності як важливого механізму професійного саморозвитку. Обґрунтовано взаємозв’язок зазначених компонентів як інтегрованої системи, спрямованої на формування професійної компетентності майбутнього лікаря. Проаналізовано провідні психолого-педагогічні принципи, методи й підходи до формування компетентності медичних фахівців, серед яких компетентнісний, особистісно орієнтований, діяльнісний і практико-орієнтований підходи. Визначено роль інтеграції теоретичних знань і практичних умінь у підготовці висококваліфікованого, соціально відповідального, етично свідомого та адаптивного фахівця охорони здоров’я. Особливу увагу приділено значенню поєднання теорії і практики для розвитку критичного мислення, емпатії, комунікативної культури та професійної автономії здобувачів вищої освіти. Результати дослідження підтверджують ефективність упровадження запропонованого змістового компонента, засвідчують позитивну динаміку розвитку професійної компетентності відповідно до міжнародних стандартів медичної освіти та окреслюють можливості його масштабування на інші напрями професійної підготовки.
ВПЛИВ КОНФУЦІАНСЬКИХ ЦІННОСТЕЙ НА СИСТЕМУ МЕДИЧНОЇ ОСВІТИ ТА ПІДГОТОВКУ ЛІКАРІВ У ПІВДЕННІЙ КОРЕЇ
Анотація. У статті досліджується вплив конфуціанських цінностей на систему медичної освіти та процес підготовки лікарів у Південній Кореї. Проаналізовано роль конфуціанства як культурно-філософської основи освітньої традиції, а також його прояви у структурі медичної освіти, організації освітнього процесу та формуванні професійної ідентичності майбутніх лікарів. Особливу увагу приділено таким аспектам, як ієрархічність освітніх відносин, модель наставництва, колективізм, академічна дисципліна та етичні засади лікарської професії. Окреслено напругу між традиційними культурними цінностями та сучасними освітніми підходами в умовах глобалізації, зокрема в контексті розвитку критичного мислення, гендерних трансформацій і психоемоційного благополуччя студентів-медиків. Показано, що сучасна медична освіта Південної Кореї характеризується прагненням до інтеграції конфуціанської спадщини із західними освітніми моделями та компетентнісним підходом. Зроблено висновок, що конфуціанські цінності не лише зберігають культурну ідентичність корейської медичної освіти, а й виступають чинником підвищення її ефективності в умовах глобальних трансформацій. Отримані результати можуть бути корисними для подальших досліджень у галузі порівняльної педагогіки та міжнародної медичної освіти.
МЕТАКОГНІТИВНІ АСПЕКТИ ВИКЛАДАННЯ МЕДИЧНИХ ДИСЦИПЛІН
Анотація. Метакогнітивні аспекти викладання медичних дисциплін набувають особливої актуальності в умовах трансформації медичної освіти, орієнтованої на компетентнісний підхід і формування клінічного мислення. Метою дослідження було здійснити порівняльне оцінювання ефективності метакогнітивно орієнтованих підходів у навчанні медичних дисциплін порівняно з традиційними методами викладання. Дослідження проведено у 2023–2024 навчальному році на базі Медичного інституту Чорноморського національного університету імені Петра Могили (м. Миколаїв). У ньому взяли участь 60 студентів спеціальності «Фізична терапія, ерготерапія», які були рандомізовано розподілені на основну (n=30) та контрольну (n=30) групи. В основній групі навчання здійснювалося з використанням метакогнітивних стратегій (рефлексивні щоденники, метод think-aloud, дебрифінги, самооцінка рішень), у контрольній – за традиційною моделлю. Оцінювання проводили за допомогою шкали Metacognitive Awareness Inventory (MAI), показників академічної успішності та аналізу якості виконання клінічних завдань. Установлено, що початкові рівні метакогнітивної усвідомленості в групах не відрізнялися (p=0,64). Після завершення навчального циклу в основній групі сумарний бал MAI зріс до 198,6±10,9 проти 172,4±13,1 у контрольній (p<0,001), із найбільш вираженим покращенням за субшкалами планування та моніторингу. Середній академічний бал підвищився з 76,5±5,8 до 88,9±4,7 (p<0,001), тоді як у контрольній групі – з 77,2±6,1 до 82,4±5,5 (p=0,043). Студенти основної групи продемонстрували також кращу якість клінічного мислення та вищий рівень рефлексії. Отримані результати свідчать, що впровадження метакогнітивних стратегій в освітній процес достовірно підвищує ефективність підготовки майбутніх фахівців медичного профілю та доцільне для інтеграції в сучасні освітні програми.
ОРГАНІЗАЦІЯ ОСВІТНЬОГО ПРОЦЕСУ В ЗАКЛАДАХ ВИЩОЇ МЕДИЧНОЇ ОСВІТИ В УМОВАХ ВОЄННОГО СТАНУ
Анотація. У статті досліджено вплив воєнного стану на організацію освітнього процесу в медичних закладах вищої та фахової передвищої освіти України. Актуальність теми зумовлена необхідністю забезпечення безперервної та якісної підготовки медичних фахівців в умовах збройної агресії, підвищених безпекових ризиків, кадрових втрат і обмеженого доступу до матеріально-технічної та клінічної бази. Проаналізовано основні виклики, з якими зіткнулися заклади медичної освіти, зокрема порушення стабільності освітнього процесу, складнощі впровадження дистанційного та змішаного навчання, зниження якості практичної підготовки здобувачів освіти, а також зростання психоемоційного навантаження на викладачів і студентів. У роботі розглянуто трансформацію форм, методів і технологій навчання в умовах воєнного стану, визначено роль цифрових платформ, симуляційних технологій та гнучких освітніх моделей у підтриманні професійної підготовки майбутніх медичних працівників. Особливу увагу приділено проблемам кадрового забезпечення та необхідності адаптації освітніх програм і системи оцінювання результатів навчання до кризових умов. На основі аналізу чинної нормативно-правової бази України та практичного досвіду функціювання медичних закладів освіти сформульовано практичні рекомендації щодо підвищення ефективності організації освітнього процесу. Запропоновані заходи спрямовані на забезпечення безпеки учасників освітнього процесу, збереження якості медичної освіти, посилення психологічної підтримки та підвищення стійкості освітньої системи в умовах воєнного стану. Результати дослідження можуть бути використані в управлінській та освітній практиці медичних закладів вищої і фахової передвищої освіти. Перспективи подальших досліджень: порівняльний аналіз українського досвіду з міжнародним, оцінення довгострокових наслідків гібридних форм та розроблення моделей підтримки в екстремальних умовах.
ВАЖЛИВІСТЬ ФОРМУВАННЯ КОМУНІКАЦІЇ І РЕЗІЛЬЄНТНОСТІ ПРИ ПІДГОТОВЦІ МЕДИЧНИХ ПРАЦІВНИКІВ
Анотація. Медичні працівники у своїй професійній діяльності повинні показувати клінічну ефективність і вміти керувати стресовими реакціями в різних ситуаціях, і в цьому їм успішно допомагають комунікація і резільєнтність. Комунікативні навички є базовою компетенцією, яка відіграє важливу роль у щоденній медичній практиці. Багато елементів контакту з пацієнтами, як-от опитування пацієнтів під час первинного контакту, пояснення ймовірного діагнозу та можливих варіантів лікування, особливості догляду, пояснення можливих ризиків, переваг та ускладнень утручання пацієнтам та їхнім родичам, повідомлення поганих новин, консультування у випадках утрати близької людини або нещасних випадків, а також під час отримання інформованої згоди, вимагають необхідності якісної та ефективної комунікації. Це допомагає як завоювати довіру пацієнтів, так і заохочує їх до подальшого дотримання медичних вимог. Ефективна комунікація дозволяє побудувати успішні стосунки між лікарем і пацієнтом, підвищує безпеку пацієнтів та дотримання ними режиму лікування, покращує досвід спілкування та зменшує вигорання ме- дичних працівників. Резільєнтність являє собою емоційну компетентність, що відображає здатність людини адаптуватися, незважаючи на труднощі, успішно справлятися зі стресом і не здаватися після невдач. Психологічна стійкість може захистити медичного працівника від наслідків професійного стресу та підвищити його здатність відновити відчуття контролю над своїм життям. Такі компетентності можна отримати вже під час навчання, вони складаються з когнітивних процесів, що охоплюють декілька сфер формування професійної особистості: самоефективність, планування, самоконтроль, відданість і наполегливість. Хоча навички комунікації та резільєнтності набуваються та опановуються з часом, навчання їм під час підготовки медичних працівників, дотримуючись принципів доказової та пацієнтоорієнтованої медицини, є потребою сьогодення. Статтю присвячено аналізу важливості формування навичок комунікації і стійкості в підготовці медичних працівників.
ОСОБЛИВОСТІ СПІЛКУВАННЯ ПАРАМЕДИКА З ПАЦІЄНТОМ
Анотація. У статті розглянуто особливості професійного спілкування парамедика з пацієнтом у процесі надання екстреної медичної допомоги. Проаналізовано етичні та комунікативні аспекти взаємодії в умовах підвищеного емоційного напруження та ризику для життя і здоров’я пацієнта. Встановлено чинники ефективної комунікації: встановлення довіри, чіткість і доступність пояснень, емпатійність, здатність контролювати власний емоційний стан, уміння працювати з агресією і панікою пацієнтів та їх родичів. Доведено, що комунікація для парамедика – це такий же критично важливий інструмент, як дефібрилятор чи набір для інтубації. Успіх порятунку життя часто залежить не лише від того, наскільки швидко ви ввели ліки, а й від того, наскільки чітко ви передали інформацію колегам або заспокоїли пацієнта. Наголошено, що більшість медичних помилок стається через труднощі комунікації між ланками (від парамедика до лікаря реанімації). Якщо пацієнт довіряє вам, він краще йде на контакт, надає правдиву інформацію про анамнез і дозволяє проводити маніпуляції. У стресових ситуаціях (код синій, масові травми) чіткі команди запобігають хаосу. Встановлено, що специфіка діяльності парамедика характеризується дефіцитом часу, високим рівнем стресу, невизначеністю клінічної ситуації та необхідністю швидкого прийняття рішень. За таких умов особливого значення набувають навички швидкого встановлення психологічного контакту, чітке та доступне інформування пацієнта про його стан і заплановані втручання, здатність до емпатії та самоконтролю. Особливу увагу приділено ролі невербальних засобів спілкування, принципам медичної етики, дотриманню конфіденційності та алгоритмам інформування пацієнта про його стан і заплановані маніпуляції, адже професійна комунікативна компетентність парамедика є важливою складовою якості медичної допомоги та безпосередньо впливає на ефективність лікувального процесу.
ДОСВІД ВИКЛАДАННЯ КУРСУ «ОСНОВИ КЛІНІЧНОЇ ПРАКТИКИ У СФЕРІ ПСИХІЧНОГО ЗДОРОВ’Я (mhGAP )» В ІНТЕРНАТУРІ
Анотація. Психічне здоров’я є ключовим складником глобального здоров’я, соціального благополуччя та сталого розвитку. За даними ВООЗ та ООН, психоневрологічні розлади (ПНР) належать до провідних причин утрати років життя з інвалідністю та формують значний соціально-економічний тягар, особливо в країнах із низьким і середнім рівнем доходів. В Україні проблема ПНР суттєво загострилася з 2014 року та набула масштабів проблеми громадського здоров’я після початку повномасштабної війни у 2022 році, що зумовило нагальну потребу в розширенні доступу до психосоціальної та медичної допомоги. Однією з ключових відповідей на ці виклики є впровадження глобальної програми ВООЗ Mental Health Gap Action Programme (mhGAP), спрямованої на залучення лікарів неспеціалістів до надання базової допомоги особам із ПНР. Мета дослідження – оцінити затребуваність навичок надання неспеціалізованої допомоги особам із ПНР серед лікарів-інтернів різних фахів та ефективність тренінгу «Основи клінічної практики у сфері психічного здоров’я (mhGAP)». Дослідження проведено серед лікарів-інтернів першого року навчання (n=140) із використанням анкетування до та після проходження 50-годинного тренінгу, що включав навчальні сесії, самостійну роботу, рольові ігри, розбір клінічних випадків та онлайн-курси. Аналіз здійснювали методами описової статистики. Результати засвідчили, що переважна більшість інтернів має досвід контакту з пацієнтами з ознаками ПНР, проте до початку навчання не вважала оцінку психічного стану частиною власної професійної компетенції. Після проходження тренінгу всі респонденти відзначили його високу практичну цінність, готовність застосовувати отримані знання та навички у клінічній практиці, насамперед у сфері ефективної комунікації та психосоціальних втручань. Отримані дані підтверджують актуальність і доцільність інтеграції mhGAP у програму інтернатури та формування біопсихосоціальної моделі взаємодії лікар – пацієнт як перспективного напряму подальших освітніх і наукових досліджень.
КОМПЕТЕНТНІСТЬ СПІЛКУВАННЯ ЯК ІНТЕГРОВАНА ХАРАКТЕРИСТИКА ПРОФЕСІЙНОЇ КУЛЬТУРИ МЕДИЧНОЇ СЕСТРИ
Анотація. У статті розглянуто компетентність спілкування як базовий складник професійної культури медичної сестри, що поєднує лінгвістичну, етичну, психологічну та соціокультурну готовність фахівця до ефективної міжособової взаємодії в медичному середовищі. Проаналізовано сутність понять «компетентність», «спілкування». З’ясовано їх інтегроване значення з погляду сучасної медсестринської освіти як специфічну характеристику, що поєднує професійні знання, етичні орієнтири, психологічне ставлення і здатність до гуманної взаємодії з усіма учасниками лікувального процесу. Визначено структурні та змістові компоненти компетентності спілкування, їх функціональні особливості. Обґрунтовано значущість медсестринської мовленнєвої взаємодії в процесі реалізації гуманістичної парадигми медсестринства, підвищення якості надання медичних послуг з позиції повноцінного учасника лікувального процесу, де актуальності набуває не лише залученість здобувачів освіти до механічного виконання лікарських призначень (підготовка пацієнта до обстежень, виконання інвазивних маніпуляцій, асистування під час оперативних втручань різної складності тощо), але й ціннісний мовний аспект цієї діяльності, її аксіологічний потенціал в особистісному розвитку студента. Акцентовано увагу на необхідності осмислення та усвідомлення зазначеної компетентності як інтегрованої практичної навички, системної особистісно-професійної характеристики, що визначає якість взаємодії в медичному середовищі. Наголошено на поєднанні когнітивних, емоційних, мовленнєвих та моральних ресурсів особистості, які забезпечуватимуть ефективну взаємодію в процесі лікування й догляду за пацієнтами. Зроблено висновки щодо необхідності цілеспрямованого системного формування компетентності спілкування в процесі професійної підготовки майбутніх медичних сестер задля підвищення якості надання медичних послуг населенню.