Науково-практичний рецензований стоматологічний журнал, який видається щоквартально, публікує науково-практичні статті провідних вітчизняних та зарубіжних фахівців з усіх розділів стоматології, найновішу інформацію про високоякісне обладнання, інноваційні методики, стоматологічні матеріали провідних світових фірм-виробників, вітчизняні і міжнародні спеціалізовані конференції та симпозіуми. Журнал входить до переліку наукових фахових видань, в яких можуть публікуватися результати дисертаційних робіт на здобуття наукових ступенів. ISSN 2415-3036 (Online), ISSN 2311-9624 (Print)
МОЖЛИВОСТІ ВИКОРИСТАННЯ СУЧАСНИХ ТЕХНОЛОГІЙ ТРИВИМІРНОГО ДРУКУ В ПРАКТИЧНІЙ СТОМАТОЛОГІЇ
Вступ. Сьогодні 3D-друк став більш доступним і робить персоналізовану стоматологію більш доступною та ефективною, приносячи користь як лікарям, так і пацієнтам. Завдяки стоматологічному 3D-друку стоматологи можуть надавати більш точні та персоналізовані процедури для пацієнтів. Мета. Оцінити можливості застосування 3D-друку в різних галузях стоматології та проаналізувати його переваги й перспективи розвитку. Методи. З метою формування первинної вибірки наукових джерел було здійснено пошук публікацій із використанням сервісу Google Scholar (https://scholar.google.com/), PubMed (https://pubmed.ncbi.nlm.nih.gov/), ResearchGate (https://www.researchgate.net/), та набору ключових слів відповідно до тематики дослідження. Результати. У роботі проведено аналіз літературних джерел щодо аспектів тривимірного друку, зокрема технологій, типів матеріалів, клінічного застосування та перспектив для розвитку цього напрямку в стоматології. Висновки. 3D-друк значно розширює можливості сучасної стоматології, забезпечуючи точність, індивідуалізацію та ефективність лікування в ортопедії, хірургії, імплантології та ортодонтії. Водночас широке впровадження технології стримує висока вартість матеріального забезпечення і складність робочих процесів. Подальший розвиток потребує стандартизації, міждисциплінарної співпраці та впровадження інтегрованих цифрових рішень.
Авторське право (c) 2026 https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
ВАРІАЦІЇ ТИСКУ ЯЗИКА У РІЗНИХ ЗОНАХ ПІДНЕБІННОЇ ТА ЛІНГВАЛЬНОЇ ПОВЕРХОНЬ ЗУБНИХ РЯДІВ У ПАЦІЄНТІВ ДИТЯЧОГО ВІКУ В ЗАЛЕЖНОСТІ ВІД ОРТОДОНТИЧНОГО СТАТУСУ
Тиск язика на оточуючі тканини зубощелепного апарату підтримує форму та стабільність прикусу, але при порушеннях міодинамічної рівноваги може бути одним із етіологічних факторів зубощелепних деформацій. Мета дослідження – провести порівняння особливостей м’язово- функціональної активності язика у пацієнтів дитячого віку без компонентів симптомокомплексу деформацій зубощелепного апарату по сагіталі, вертикалі, трансверзалі та з дистальним, мезіальним і відкритим прикусами. Матеріали та методи. Предметом аналізу були результати обстеження пацієнтів (n = 103) віком від 5 до 12 років: без компонентів симптомокомплексу деформацій зубощелепного апарату по сагіталі, вертикалі та трансверзалі (n = 34), які звертались до клініки зі скаргами на наявні аномалії форми, прорізування та кількості зубів, каріозні / некаріозні ураження, а також з дистальним (n = 31), мезіальним (n = 12) та відкритим (n = 26) прикусами, які проходили лікування з використанням знімної ортодонтичної апаратури. Результати дослідження та їх обговорення. Виявили міжгрупові відмінності тиску язика (кПа) на оточуючі ділянки ротової порожнини верхньої та нижньої щелеп на різних рівнях піднебінної та лінгвальної поверхнях зубів як для окремих зон, так і для інтегрального усередненого показника. Найбільш характерною і статистично значущою ознакою для фронтальної зони верхньої щелепи є більші значення тиску у пацієнтів із відкритим прикусом порівняно з нормотиповим патерном, визначеним для пацієнтів без компонентів симптомокомплексу деформацій зубощелепного апарату по сагіталі, вертикалі та трансверзалі. Для фронтальної зони нижньої щелепи – із мезіальним та відкритим прикусами. Для іклово-молярного сегменту нижньої щелепи характерним є зниження інтегрального периферичного тиску язика у пацієнтів із дистальним прикусом, тоді як при мезіальному та відкритому – зміни мають загалом менш виражений характер і можуть проявлятися переважно на рівні окремих зон. Висновки. Узагальнення отриманих результатів свідчить, що різні типи прикусу асоціюються з відмінними анатомо-функціональними патернами розподілу тиску язика між фронтальними та периферичними зонами.
ЗАСТОСУВАННЯ ГЕЛІЙ-НЕОНОВОГО ЛАЗЕРА В ОМПЛЕКСНОМУ ЛІКУВАННІ ВИРАЗКОВОГО ГІНГІВІТУ У ДИТИНИ 14 РОКІВ. КЛІНІЧНИЙ ВИПАДОК
Вступ. Досліджено клінічний випадок виразкового гінгівіту у дитини 14 років. Результати. Проведено аналіз досліджень та публікацій в сучасних зарубіжних та українських фахових журналах, оцінку гігієнічного стану ротової порожнини, ступеня запалення, рентгенологічне, мікробіологічне та лабораторне обстеження. Встановлено тяжкий перебіг захворювання та визначено мікробний спектр. Розроблено та апробовано комплексну місцеву схему лікування з використанням антисептиків, антибактеріальних засобів, гелій-неонового лазера та адгезивної дентальної пасти з Актовегіном (екстемпоральний препарат, м. Харків Україна), що забезпечило швидке купірування запалення та відновлення слизової оболонки. Визначено перспективи подальших досліджень. Висновок. Для лікування виразкового гінгівіту у дітей доцільно застосувати (комбіновану терапію, що включає гелій – неонововий лазер та засіб «Дентальна адгезивна паста з Актовігіном»). Це сприяє зменшенню запалення та прискорює регенерацію слизової оболонки ясен.
ПОШИРЕНІСТЬ, ФАКТОРИ РИЗИКУ, ПРОЦЕСИ РОЗВИТКУ ТА РЕЗУЛЬТАТИ ЛІКУВАННЯ ВОГНИЩЕВОЇ ДЕМІНЕРАЛІЗАЦІЇ ЕМАЛІ ЗУБІВ ПРИ ЗАСТОСУВАННІ БРЕКЕТ-СИСТЕМИ
Вогнищева демінералізація емалі зубів є одним із найпоширеніших та клінічно значущих ускладнень ортодонтичного лікування із застосуванням брекет-систем і розглядається як початкова, потенційно зворотна стадія карієсу. Метою даного літературного огляду була систематизація сучасних наукових даних щодо поширеності, факторів ризику, патогенезу, методів діагностики, профілактики та початкового карієсу у пацієнтів, які проходять ортодонтичне лікування. Матеріали і методи. Проведено систематичний аналіз 125 повнотекстових публікацій (2020–2025 рр.), відібраних із баз даних PubMed, Scopus, Web of Science, EMBASE, Cochrane Library та Google Scholar за чітко визначеними критеріями. Поширеність вогнищевої демінералізації емалі (ВДЕ) зубів у дітей і підлітків, зокрема під час ортодонтичного лікування, коливається від 2 % до 97 % і залежить від методу діагностики, рівня гігієни, тривалості лікування та харчових звичок. Патогенез ВДЕ пов’язаний із порушенням балансу демінералізації та ремінералізації в умовах кислотогенної біоплівки, що призводить до втрати іонів кальцію і фосфатів із кристалів гідроксиапатиту. Серед основних факторів ризику вказують: незадовільна гігієна рота, ретенція нальоту навколо брекетів, часте споживання легкозасвоюваних вуглеводів і зниження резистентності емалі. Найбільш інформативними методами діагностики ВДЕ визнано індекс ICDAS, кількісну світлоіндуковану флуоресценцію (QLF) та лазерну флуоресценцію, які дозволяють об’єктивно оцінювати глибину ураження і динаміку ремінералізації. Лікування ВДЕ повинно бути комплексним і включати корекцію харчування, індивідуальну та професійну гігієну, неінвазивні та мікроінвазивні методи. Найбільш переконливі результати отримані при застосуванні фторидвмісних паст із високою концентрацією фтору та фторидних лаків (5 % NaF), тоді як ефективність препаратів на основі CPP-ACP залишається дискутабельною. Висновок. Раннє виявлення білих плям із використанням сучасних діагностичних технологій та проведення комплексної ремінералізуючої терапії є ключовими умовами профілактики прогресування початкового карієсу у пацієнтів з брекет-системами.
ОСОБЛИВОСТІ ГІГІЄНИ ПОРОЖНИНИ РОТА У ДІТЕЙ З ХРОМОГЕННИМ НАЛЬОТОМ
Хромогенний зубний наліт у дитячій популяції є поширеним естетичним і гігієнічним викликом, що суттєво впливає на якість життя та самооцінку дітей і їхніх батьків. Традиційні підходи до гігієни порожнини рота у дітей включають регулярне чищення зубів та використання базових засобів догляду. Однак для ефективного контролю хромогенного нальоту зростає інтерес до додаткових засобів, зокрема засобів з лакто- ферином. Метою дослідження стало вивчення ефективності льодяників з лактоферином у веденні пацієнтів з хромогенним нальотом. Матеріали та методи. Проведено обстеження та спостереження 28 дітей віком 6–12 років, міста Полтави. Із них 10 дітям (перша група) було призначено: зубна паста з лактопероксидазою двічі на день, зубна щітка, флос та монопучкова щітка, як додатковий предмета гігієни, після основного чищення. Для дітей другої групи (8 дітей) рекомендації були такими ж, але ще додатково було призначено таблетки для розсмоктування з лактоферином: по 1 таблетці 2 рази на день протягом 12 днів. Результати. Стан гігієни порожнина рота всіх дітей на початку спостереження був визначений, як «поганий» (гігієнічний індекс за O’Leary (Plaque Control Record, PCR): перша група 85,8 %, друга група 90 % (р > 0,05). Під час другого обстеження, яке провели через 2 місяці, був визначений гігієнічний індекс в обох групах. У дітей першої групи показник становив 71,6 %, в другій групі 60,6 %. Аналіз показника гігієни між оглядами в групах спостреження показав вірогідне покращення числового показника в обох групах. Висновок. Використання запропонованого комплексу індивідуальної гігієни, що містить додаткові засоби з лактоферином, засвідчує його позитивний вплив на зниження швидкості утворення хромогенного нальоту в дітей.
ПОРІВНЯЛЬНЕ ДОСЛІДЖЕННЯ МІКРОБІОТИ ПОРОЖНИНИ РОТА У ДІТЕЙ З ВРОДЖЕНИМИ ОДНОБІЧНИМИ ТА ДВОБІЧНИМИ ПОВНИМИ КОМБІНОВАНИМИ НЕЗРОЩЕННЯМИ ВЕРХНЬОЇ ГУБИ, АЛЬВЕОЛЯРНОГО ВІДРОСТКА, ТВЕРДОГО ТА М’ЯКОГО ПІДНЕБІННЯ
Метою дослідження було порівняння мікробіоти порожнини рота у дітей з вродженими однобічними та двобічними повними комбінованими незрощеннями верхньої губи, альвеолярного відростка, твердого та м’якого піднебіння. Матеріали та методи дослідження. В дослідженні взяли участь 90 дітей віком 8–18 років: 44 з однобічними та 46 дітей з вродженими двобічними повними комбінованими незрощеннями верхньої губи, альвеолярного відростка, твердого та м’якого піднебіння. Результати дослідження. Аналіз мікробіоти пацієнтів дітей з вродженими однобічними повними комбінованими незрощеннями верхньої губи, альвеолярного відростка, твердого та м’якого піднебіння показав персистенцію мікросокпічних грибів роду Candida, що відносились до трьох видів C.albicans, C.crusei, C. Pseudotropicalis та, суттєво не відрізнялась для обох біотопів порожнини рота при двобічних незрощеннях. У пацієнтів з одностороннім незрощенням у біоматеріалі з піднебіння та ясен виявлено наявність анаеробних мікроорганізмів родів Prevotella spp., Porphyromonas spp., Peptococcus spp. та Peptostreptococcus spp. У осіб із двостороннім незрощенням встановлено вищий рівень персистенції пародонтопатогенних бактерій, зокрема Prevotella spp. та Porphyromonas spp. Частота виявлення анаеробних та факультативно анаеробних бактерій у різних біотопах (піднебіння / ясна) мала певні відмінності: для Peptococcus spp. і Veilonella spp. показники були практично однаковими, тоді як для Prevotella spp. та Peptostreptococcus spp. частіше реєструвалися у зразках із ясен. Частота персистенції бактерій, що відносяться до різних комплексів за класифікацією Сокранського, виявляли у осіб із двобічним незрощенням. Кількісні показники коливались від 101 і до 106 КУО/мл. У структурі аеробної та факультативно анаеробної мікрофлори при односторонньому незрощенні домінував S. aureus. Для пацієнтів із двостороннім незрощенням характерна вища частота виявлення умовно-патогенних бактерій, зокрема S. aureus, S. haemolyticus та K. pneumoniae. Висновки. Нашими дослідженнями встановлено тенденцію до формування дисбактеріозу порожнини рота із превалюванням умовно патогенних аеробних, анаеробних та факультативно анаеробних бактерій.
ЕКСПЕРИМЕНТАЛЬНЕ ОБҐРУНТУВАННЯ ЕФЕКТИВНОСТІ КОМПЛЕКСНОГО ЗАСТОСУВАННЯ ТРОМБОЦИТАРНОЇ АУТОПЛАЗМИ ТА ФОНОФОРЕЗУ ДЛЯ ОПТИМІЗАЦІЇ РЕПАРАТИВНОГО ОСТЕОГЕНЕЗУ
Проблема лікування травматичних пошкоджень кісток лицевого черепа, зокрема переломів нижньої щелепи, залишається актуальною через високий відсоток післяопераційних ускладнень, таких як уповільнена консолідація та формування хибних суглобів. Ключовим напрямком покращення результатів лікування є пошук методів стимуляції остеогенезу, які б поєднували активацію клітинного пулу (фактори росту) та забезпечення мінеральним субстратом. Мета дослідження – експериментально обґрунтувати ефективність комплексного застосування ін’єкцій збагаченої тромбоцитами плазми (ЗТП) та фонофорезу для оптимізації репаративної регенерації кісткової тканини на моделі травматичного дефекту у лабораторних тварин. Матеріали та методи. Експеримент проведено in vivo на 23 кролях породи «Шиншила». Кістковий дефект моделювали в ділянці діафізу стегнової кістки діаметром 4–5 мм. Тварин було стратифіковано на 4 групи: I група (n = 6) – монотерапія ін’єкціями ЗТП; II група (n = 5) – монотерапія фонофорезом з гелем «Бішофіт Полтавський»; III група (n = 7) – комплексне застосування ЗТП та фонофорезу бішофіту; IV група (n = 5) – контроль (спонтанне загоєння). Оцінку результатів проводили на 30 та 60 добу методами цифрової рентгенографії та денситометрії. Результати досліджень та їх обговорення. Встановлено, що у контрольній групі загоєння перебігало з ускладненнями: у 60 % тварин діагностовано патологічні переломи та формування хибних суглобів, а щільність регенерату на 60 добу була найнижчою (26,98 ± 2,18 ум. од.). Монотерапія ЗТП (I група) забезпечила активний ангіогенез, проте не призвела до повного закриття дефекту. Найкращі результати отримано при комплексному лікуванні (III група): на 60 добу зафіксовано повну анатомічну реституцію кістки. Показники рентгенологічної щільності в цій групі сягнули 38,38 ± 2,85 ум. од., що статистично не відрізняється від показників інтактної кісткової тканини, p > 0,05. Висновки. Доведено, що поєднане застосування ЗТП та фонофорезу бішофіту створює виражений синергічний ефект – фактори росту ініціюють проліферацію остеобластів, а магнієвий комплекс бішофіту забезпечує мінералізацію остеоїду. Запропонований метод дозволяє попередити ускладнення та досягти повноцінного відновлення структури кістки, що обґрунтовує доцільність клінічної апробації даного методу при комплексному лікуванні переломів нижньої щелепи.
КЛІНІКО-ДІАГНОСТИЧНА ХАРАКТЕРИСТИКА УРАЖЕНЬ СЛИЗОВОЇ ОБОЛОНКИ ПОРОЖНИНИ РОТА У ВНУТРІШНЬО ПЕРЕМІЩЕНИХ ОСІБ НА ТЛІ КОМОРБІДНОЇ ГАСТРОДУОДЕНАЛЬНОЇ ПАТОЛОГІЇ
Резюме. В умовах тривалого психоемоційного стресу, спричиненого війною та вимушеною міграцією населення із зони ведення бойових дій, спостерігається суттєве зростання стоматологічної захворюваності серед числа внутрішньо переміщених осіб (ВПО). Особливої уваги потребує вивчення взаємозвʼязку між патологією шлунково- кишкового тракту (ШКТ), зокрема асоційованою з Helicobacter pylori, та станом слизової оболонки порожнини рота (СОПР) у ВПО, що дозволить удосконалити діагностичні підходи та персоналізувати лікувальну тактику. Мета дослідження. Оцінити особливості клінічних проявів захворювань СОПР, стан тканин пародонта та гігієну порожнини рота у ВПО із захворюваннями ШКТ для виявлення специфічних патернів коморбідного перебігу. Матеріали та методи. Проведено комплексне обстеження 115 осіб, із верифікованими захворюваннями гастродуоденальної зони. та асоційованими ураженнями слизової оболонки порожнини рота (СОПР). Відповідно до дизайну дослідження, було сформовано дві групи: основну (n = 82) – внутрішньо переміщені особи та порівняльну (n = 33) – постійні жителі Тернопільської області. Комплексна діагностика базувалася на клініко-анамнестичному аналізі, візуальній детекції та морфометрії елементів ураження СОПР. Гігієнічний статус та стан тканин пародонта оцінювали за допомогою індексів OHI-S, РМА, індексу нальоту на язиці за К. Kojima та інтенсивності кровоточивості ясен за H. Kotzschke. Результати. Аналіз отриманих даних продемонстрував суттєву декомпенсацію стоматологічного статусу у пацієнтів із числа ВПО. Встановлено, що частота суб’єктивних скарг на сухість, печіння та дискомфорт при прийомі їжі у пацієнтів основної групи була у 2,4 раза вищою, ніж у групі порівняння. Об’єктивно у ВПО набряклість язика та СОПР діагностовано у 68,3 % випадків проти 12,1 % у жителів Тернопільської області, p < 0,05. Структура уражень СОПР в основній групі характеризувалася переважанням ерозивно-виразкових форм червоного плоского лишаю та рецидивуючого афтозного стоматиту середнього ступеня тяжкості, що корелювало із тривалістю стресового впливу. Гігієнічний статус ВПО оцінено як «незадовільний» (OHI-S – 2,84 ± 0,14 бала), що супроводжувалося масивним нальотом на язиці (за Kojima – 2,76 ± 0,16 бала). Стан тканин пародонта у ВПО свідчив про генералізований запальний процес: індекс РМА становив 51,13 ± 1,26 %, а кровоточивість за Kotzschke досягала 2,14 ± 0,12 бала, що достовірно перевищувало показники групи порівняння (27,41 ± 1,44 % та 0,78 ± 0,08 бала відповідно). Висновки. Вплив хронічного психоемоційного стресу, зумовленого вимушеним переселенням, є потужним обтяжувальним фактором, який суттєво погіршує клінічний перебіг коморбідної гастродуоденальної патології та індукує тяжкі запально-деструктивні ураження СОПР у внутрішньо переміщених осіб. Крім того, у даного контингенту осіб виявлено достовірне погіршення гігієнічного статусу та швидке прогресування генералізованого запалення тканин пародонта, порівняно з жителями Тернопільської області. Це науково обґрунтовує необхідність розробки спеціалізованих алгоритмів лікувально-профілактичної курації даної категорії пацієнтів.
ПОШИРЕНІСТЬ РОЗЛАДІВ СКРОНЕВО-НИЖНЬОЩЕЛЕПНОГО СУГЛОБА ТА СПЕЦИФІКА ФОРМУВАННЯ ВНУТРІШНЬОЇ КАРТИНИ ХВОРОБИ АСОЦІЙОВАНА З ГЕНДЕРНОЮ ПРИНАЛЕЖНІСТЮ
Резюме. Попри значний технологічний прогрес у сучасній гнатології, частота рецидивів та незадоволеність результатами лікування пацієнтів із розладами скронево-нижньощелепного суглоба залишаються високими. Це диктує необхідність переходу від редукціоністської біомеханічної парадигми до біопсихосоціальної моделі з урахуванням статевого диморфізму етіопатогенезу та особливостей формування внутрішньої картини хвороби. Мета дослідження. Вивчити поширеність розладів скронево-нижньощелепного суглоба та встановити особливості формування внутрішньої картини хвороби у пацієнтів різної статі для розроблення персоналізованих підходів до комплексної реабілітації. Матеріали та методи. Проведено комплексне клініко-інструментальне обстеження 215 осіб. Основну групу склали 168 пацієнтів (94 жінки, 74 чоловіки) із верифікованими розладами скронево-нижньощелепного суглоба згідно з Diagnostic Criteria for Temporomandibular Disorders, 2014 (DC/TMD). Оцінку внутрішньої картини хвороби та якості життя здійснювали за допомогою валідизованого опитувальника Oral Health Impact Profile (OHIP-14; Slade G.D., 1997). Статистичний аналіз проводили у програмі Statistica 13.0 з використанням t-критерію Стьюдента, U-критерію Манна-Уїтні та критерію c2 Пірсона. Результати. Дислокації суглобового диска діагностовано у 41,07 % хворих, м’язові розлади – у 33,33 %, дегенеративно-запальні зміни – у 25,60 %. Виявлено гендерні закономірності клінічного перебігу: у жінок спостерігалася тенденція до більшої частоти міофасціальних розладів (36,17 % проти 29,73 % у чоловіків), тоді як у чоловіків переважали внутрішньосуглобові дислокації (44,59 % проти 38,30 %). Аналіз внутрішньої картини хвороби за OHIP-14 засвідчив, що жінки демонструють вірогідно вищий рівень психосоціальної дезадаптації при м’язових розладах – на 24,80 %, p < 0,05, та дислокаціях диска – на 23,64 %, p < 0,05. На стадії дегенеративних змін гендерна різниця у показниках якості життя нівелюється, p > 0,05. Висновки. Розлади скронево-нижньощелепного суглоба характеризуються чіткою нозологічною та статевою детермінованістю. Суб’єктивне сприйняття внутрішньої картини хвороби суттєво переважає над об’єктивною морфологічною картиною, особливо у жіночій популяції, що супроводжується глибокою дезадаптацією. Це доводить необхідність інтеграції психосоматичного профілювання у протокол ведення гнатологічних пацієнтів у рамках прецизійної медицини.
ПОШИРЕНІСТЬ АПІКАЛЬНОГО ПЕРІОДОНТИТУ СЕРЕД НАСЕЛЕННЯ УКРАЇНИ ЗА ДАНИМИ КЛІНІЧНИХ СПОСТЕРЕЖЕНЬ
Мета. вивчити поширеність та клінічні особливості перебігу апікального періодонтиту. Матеріали і методи. Обстежено 66 пацієнтів віком від 18 до 60 років. Проведено клініко-рентгенологічне дослідження, оцінку ендодонтичного статусу та стану тканин пародонту (індекси PSR, PMA). Результати. Виявлено високу частоту незадовільної обтурації каналів (60,6 % – частково обтуровані), що корелює з наявністю деструктивних змін періапікальних тканин у 81,8 % випадків. Висновок. Клініко-рентгенологічний аналіз показав переважання активних запальних процесів при апікальному періодонтиті. Розвиток періапікальних уражень переважно пов’язаний з незадовільною обтурацією кореневих каналів та недостатньою герметичністю коронкового відновлення після ендодонтичного лікування.
СТАН ГІГІЄНИ ПОРОЖНИНИ РОТА ПРИ ЛІКУВАННІ ВИВИХІВ ЗУБІВ У ДІТЕЙ
У статті розглянуті питання визначення стану гігієни порожнини рота, як фактора регенерації у дітей до та під час іммобілізації травмованих зубів. Оскільки травматичні ушкодження зубів є найбільш поширеними ураженнями твердих тканин не каріозного ґенезу у дітей різного віку, зазвичай потребують невідкладної медичної допомоги та можуть призводити до незворотних змін з боку пульпи зуба, тканин пародонта, несприятливо впливати на подальший розвиток та ріст зубів та щелеп. Одним із ключових етапів лікування є iммобiлiзацiя ушкоджених зубів шляхом шинування. Проте успіх регенерації травмованих структур залежить від ретельного дотримання гігієни в ділянці шинованих зубів, оскільки накопичення зубної бiоплiвки може призвести до розвитку вторинних ускладнень. Для даного дослідження ми відібрали 110 дітей з травматичними неповними вивихами постійних зубів та сформували групу в 103 пацієнти, які відповідали критеріям включення. Метою роботи стало визначення стану гігієни порожнини рота у дітей з неповними вивихами постійних зубів під час і після їх іммобілізації. Матеріали і методи дослідження. Клінічне обстеження хворих включало об’єктивну оцінку гігієнічного стану порожнини рота під час та після іммобілізації травмованих зубів. Для цього застосовували модифіковані гігієнічні індекси O’Leary та Федорова – Володкіної. Усі дані, отримані з допомогою клінічного обстеження та індексної оцінки ротової порожнини, вносили до розробленої нами «Карти обстеження та ведення пацієнта з травмою зубів». Статистичні розрахунки отриманих результатів дослідження проводились з використанням авторського пакета MedStat та статистичного пакета EZR v. 1.35, а також в програмному середовищі IBM SPSS Statistics. Результати та обговорення. Набір пацієнтів, які відповідали критеріям включення проводився за зручністю на клінічних базах кафедри хірургічної стоматології та щелепно-лицевої хірургії дитячого віку НМУ імені О. О. Богомольця. Клінічні групи пацієнтів були сформовані з урахуванням місцевого статусу за кількістю зубів, які оточують травмований зуб та станом сформованості кореня. За гендерною ознакою серед 103 дітей 64 були хлопцями та 39 дівчатами, із співвідношенням хлопців / дівчат 1,64:1. Середній вік пацієнтів груп дослідження становив 10,15 років (діапазон 5–17 років; медіана 10; стандартне відхилення 3,26). Показники стану гігієни порожнини рота не відрізнялись в групах дослідження на 7 та 14 добу за статтю та місцевим статусом, однак визначені незначні відмінності за віком. Так, показники ІФВ в 3 групі дослідження (6–8 років) реєструвались на рівні 3,2 б., а ІОЛ – на рівні 35 %, тоді як в інших групах дослідження ІФВ – 2,8–3,0 б., а ІОЛ – 30–32 %. Такі відмінності ми пов’язуємо з тим, що діти молодшого віку приділяють менше уваги якості проведення гігієни ротової порожнини, а також вберігають травмовані зуби від неприємних або болісних відчуттів під час чищення зубів. В контрольній групі на 7 добу після іммобілізації показники ІФВ становили 4,9 б., а ІОЛ – 54 % та не визначено відмінності за статтю, віком та місцевим статусом. На 14 добу дослідження ІФВ в контрольній групі становив 5,0 б., а ІОЛ – 63 %, що свідчило про погіршення з часом стану гігієни порожнини рота у дітей з іммобілізацією зубів гладенькою шиною-скобою. Висновки. Доведено, що іммобілізація постійних зубів дротово-фото- полімерною шиною у дітей з неповними вивихами їх дозволяє достовірно покращити гігієнічний стан порожнини рота (у 2 рази) під час та після іммобілізації.
ПОРІВНЯЛЬНИЙ АНАЛІЗ ПОКАЗНИКІВ РЕГЕНЕРАЦІЙНОГО ПОТЕНЦІАЛУ ОРГАНІЗМУ У ПОСТРАЖДАЛИХ З ВОГНЕПАЛЬНИМИ ТА НЕВОГНЕПАЛЬНИМИ УРАЖЕННЯМИ ЩЕЛЕПНО-ЛИЦЕВОЇ ДІЛЯНКИ
Патогенез вогнепальних ран, на відміну від інших травматичних ушкоджень, має низку особливостей, пов’язаних із високою кінетичною енергією раневого агента, що зумовлює розвиток системних функціональних порушень в організмі [10, 13, 14]. Однією з перших ланок, яка зазнає впливу, є система периферичної крові, тому зміни кількості формених елементів крові, які безпосередньо беруть участь у загоєнні ран, можна трактувати як один із показників регенераційної здатності організму [12, 15]. Мета дослідження. У порівняльному аспекті дослідити зміни основних компонентів периферичної крові, які безпосередньо впливають на регенерацію пошкоджених тканин, у постраждалих з вогнепальними і невогнепальними ураженнями тканин ЩЛД. Матеріали і методи. Для дослідження відібрано 27 постраждалих віком від 30 до 35 років із травматичними відкритими переломами нижньої щелепи вогнепального і невогнепального характеру, які супроводжувались травмою м’яких тканин. Серед них вогнепальні ураження були у 14 постраждалих, у 13 постраждалих – переломи, отримані у дорожньо-транспортних пригодах (ДТП). Постраждалі з вогнепальними ураженнями поступали відділення хірургічної стоматології та щелепно-лицевої хірургії для подальшого лікування після проведення остеосинтезу у шпиталях Збройних Сил України на 7–10 день після проведення остеосинтезу титановими мініпластинами внутрішньоротовим методом. Переломи локалізувались в межах тіла і кута нижньої щелепи. Постраждалим, які отримали травми в ДТП проводились аналогічні оперативні втручання. Загоєння ран м’яких тканин у постраждалих обох груп протікало без ускладнень. Дослідження показників периферичної крові проводилось в автоматизованому режимі одноразово на 7–10 день після травми в лабораторному відділення Тернопільської обласної клінічної лікарні. Визначали наступні показники: кількість тромбоцитів, рівень загального білка, кількість нейтрофільних лейкоцитів, лімфоцитів і вираховували нейтрофільно-лімфоцитарне співвідношення (НЛС). Результати та їх обговорення. В результаті досліджень встановлено, що кількість тромбоцитів у постраждалих, які отримали вогнепальні ураження була достовірно вищою у порівнянні з постраждалими, які отримали травми м’яких тканин ЩЛД у ДТП. Однак рівень загального білка в крові у при вогнепальному ураженні був достовірно нижчим. Також виявлено різницю у нейтрофільно-лімфоцитарному співвідношенні – воно було меншим у постраждалих з вогнепальними пораненнями. Кількість нейтрофільних лейкоцитів у порівнюваних групах суттєво не відрізнялась. Висновки. Отримані результати порівняння показників регенераційної здатності організму у постраждалих з вогнепальними і невогнепальними травмами свідчать про особливості реакції організму на різний вид травми. Вогнепальні ураження чинять більш виражений вплив на структурно-функціональні порушення у віддалених ділянках організму за рахунок їх більшої кінетичної енергії. Серед досліджених показників регенераційної здатності організму встановлено наступне: достовірне збільшення кількості тромбоцитів, зниження кількості загального білка в крові у осіб з вогнепальними пораненнями, а також нижчий коефіцієнт нейтрофільно-лімфоцитарного співвідношення.
КЛІНІКО-ПАТОГЕНЕТИЧНЕ ОБҐРУНТУВАННЯ КОМБІНОВАНОГО ЗАСТОСУВАННЯ ФОТОДИНАМІЧНОЇ ТЕРАПІЇ ТА АНТИГІПОКСАНТІВ ПРИ ХІРУРГІЧНОМУ ЛІКУВАННІ ГЕНЕРАЛІЗОВАНОГО ПАРОДОНТИТУ
Проблема відновлення тканин пародонта при хірургічному лікуванні генералізованого пародонтиту залишається актуальною через високий ризик розвитку післяопераційних ускладнень на тлі порушення мікроциркуляції та оксидативного стресу. Пошук ефективних методів корекції локальної гіпоксії та мікробної контамінації раневої поверхні є пріоритетним напрямком для забезпечення довготривалої стабілізації патологічного процесу. Мета дослідження – підвищити ефективність хірургічного лікування хворих на хронічний генералізований пародонтит ІІ ступеня шляхом впровадження у комплекс післяопераційної реабілітації фотодинамічної терапії на тлі локального застосування антигіпоксантів. Матеріали та методи. Проведено клініко-рентгенологічне обстеження та лікування 33 пацієнтів із ХГП ІІ ступеня, яким було виконано модифіковану клаптеву операцію. Пацієнти були рандомізовані на дві групи: основна (n = 21) у післяопераційному періоді отримувала аплікації гелю «Актовегін» та сеанси фотодинамічної терапії; контрольна (n = 12) – традиційне медикаментозне лікування. Ефективність лікування оцінювали за динамікою пародонтальних індексів (РМА, РВІ), втратою епітеліального прикріплення (ВЕП), рентгенологічним індексом Фукса та індексом гігієни порожнини рота OHI-S у терміни 5–7 днів, 1, 3 та 6 місяців. Статистичну обробку проводили з використанням t-критерію Стьюдента, p < 0,05. Результати досліджень та їх обговорення. Встановлено, що у пацієнтів основної групи перебіг раннього післяопераційного періоду характеризувався швидшою ліквідацією набряку та больового синдрому – у 80,95 % хворих скарги були відсутні вже на 5–7 добу. У віддалені терміни (6 місяців) в основній групі зафіксовано статистично значущу редукцію індексу РМА на 75,95 % та зменшення показника ВЕП на 48,98 % порівняно з вихідними даними, p < 0,01. Натомість у контрольній групі редукція РМА склала лише 19,36 %. Показники рентгенологічного індексу Фукса в основній групі зросли в 1,2 рази, що свідчить про стабілізацію кісткової тканини альвеолярного відростка. Висновки. Включення до протоколу лікування хронічного генералізованого пародонтиту ІІ ступеня фотодинамічної терапії та антигіпоксантів сприяє оптимізації репаративного остеогенезу та мікроциркуляції, що забезпечує стійку клінічну ремісію та збереження опорних тканин зуба у віддалені терміни спостереження.