Науково-практичний рецензований стоматологічний журнал, який видається щоквартально, публікує науково-практичні статті провідних вітчизняних та зарубіжних фахівців з усіх розділів стоматології, найновішу інформацію про високоякісне обладнання, інноваційні методики, стоматологічні матеріали провідних світових фірм-виробників, вітчизняні і міжнародні спеціалізовані конференції та симпозіуми. Журнал входить до переліку наукових фахових видань, в яких можуть публікуватися результати дисертаційних робіт на здобуття наукових ступенів. ISSN 2415-3036 (Online), ISSN 2311-9624 (Print)
СУЧАСНІ АЛГОРИТМИ ОДОНТОПРЕПАРУВАННЯ ТА ЇХ ВПЛИВ НА БІОЛОГІЧНУ ЦІЛІСНІСТЬ ЗУБА
Одонтопрепарування є ключовим етапом ортопедичного лікування під час виготовлення незнімних конструкцій, який суттєво впливає на морфофункціональний стан твердих тканин зуба, пульпи та тканин пародонта. Незважаючи на стандартизацію клінічного протоколу, техніка препарування, вибір інструменту та параметри мікрорельєфу поверхні залишаються факторами, які надалі визначають якість фіксації ортопедичних конструкцій та прогноз їх клінічної довговічності. Мета дослідження – на основі аналізу наукових літературних джерел оцінити морфологічні зміни в емалі, дентині та тканинах маргінального пародонта внаслідок одонтопрепарування різними інструментами й техніками, а також проаналізувати сучасні алгоритми препарування зубів під незнімні ортопедичні конструкції. Матеріали та методи. Проведено систематичний огляд літератури з використанням баз даних PubMed, Scopus, Web of Science та Google Scholar за останні 10 років та декілька фундаментальних джерел, давнина яких більше 10 років. В аналіз включено 38 публікацій, що відповідали критеріям пошуку. Оцінювались мікроскопічні характеристики поверхні, вплив теплового навантаження, ступінь деструкції твердих тканин, біологічна реакція пульпи та ясен, а також ефективність застосування авторських алгоритмів препарування. Результати досліджень. Установлено, що морфологічні зміни в емалі та дентині прямо залежать від типу ротаційного інструментарію, форми бору, зернистості абразивного матеріалу та способу охолодження. Твердосплавні інструменти демонструють найменшу кількість мікротріщин та дефектів емалевого краю. Теплове навантаження в разі застосування алмазних дисків і карборундових каменів сприяє змінам у пульпі. Визначено, що полірування зони уступу є критично важливим для герметичності фіксації. Описано авторські методики (Shillingburg, Marxkors, Massironi, Perkins, BOPT та ін.), що забезпечують точне препарування з урахуванням біологічних та технологічних вимог. Висновки. У результаті проведеного аналізу наукових даних установлено, що якість і наслідки одонтопрепарування залежать від цілого комплексу чинників: типу вибраного інструменту, послідовності етапів, форми та параметрів уступу, мікрорельєфу поверхні, а також біологічної реакції тканин. Ретельне дотримання алгоритмів, заснованих на доказовій базі, та індивідуалізований підхід до препарування із застосуванням авторських методик дозволяє мінімізувати ризики ускладнень, забезпечити довговічність реставрацій та біосумісність із навколишніми тканинами.
Авторське право (c) 2025 https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
ЧАСТКОВА ВТРАТА ЗУБІВ: ЕТІОЛОГІЧНІ АСПЕКТИ ТА ЗНАЧЕННЯ В ПЛАНУВАННІ ДЕНТАЛЬНОЇ ІМПЛАНТАЦІЇ
Вступ. У статті досліджується взаємозв’язок між біотипами слизової оболонки порожнини рота та ефективністю дентальної імплантації, що є актуальним напрямом сучасної стоматології та імплантології. Сучасна практика дентальної імплантації вимагає все більш персоналізованого підходу до кожного клінічного випадку, з урахуванням анатомо-фізіологічних особливостей пацієнта. Одним із таких ключових факторів є біотип слизової оболонки – товщина, щільність і структурні властивості ясен, які суттєво впливають на перебіг післяопераційного періоду, стабільність імплантата, ризик рецесії ясен, а також на загальний естетичний результат імплантологічного втручання. У статті розглядаються сучасні уявлення про класифікацію біотипів (тонкий, середній та товстий), їх морфологічні характеристики, методи діагностики та особливості ведення пацієнтів із кожним із типів. Акцентовано увагу на важливості передімплантаційного оцінювання слизової оболонки з метою зниження ускладнень і підвищення прогнозованості клінічного результату. Результати дослідження. Окрему увагу приділено дослідженням, які підтверджують зв’язок між біотипом слизової та частотою виникнення таких ускладнень, як периімплантит, рецесія краю ясен, а також невдачі остеоінтеграції. Узагальнено сучасні клінічні підходи до модифікації біотипу з метою покращення результатів імплантації, включаючи методи аугментації тканин. Таким чином, стаття демонструє, що врахування біотипу слизової оболонки є важливою складовою частиною комплексного планування дентальної імплантації та невід’ємним елементом високоякісного, індивідуалізованого стоматологічного лікування.
СТАН ОПОРНИХ ЗУБІВ ПЕРЕД ОРТОПЕДИЧНИМ ЛІКУВАННЯМ
Мета: вивчити методики підготовки культі ендодонтично лікованих зубів до ортопедичного лікування, а також їх вплив на стан периапікальних тканин і пародонту. Матеріали і методи. У дослідженні взяв участь 101 пацієнт, усі вони проходили обстеження на базі кафедри стоматології післядипломної освіти ІФНМУ та Університетської клініки у 2023–2024 роках. Використовувалися клінічні та рентгенологічні методи дослідження, а також визначення індексів OHI-S, PMA, SBI. Результати. Найчастіше застосовувалися суцільнолиті коренево-куксові вкладки (41,6%), скловолоконні штифти (13,9%), анкерні штифти (11,9%) та методики без штифтів (32,7%). У 73,3% пацієнтів установлено металокерамічні коронки. Понад 40% пацієнтів мали патологічні кишені до 3 мм. Встановлено зв’язок між типом ортопедичної конструкції, гігієнічним станом порожнини рота та станом периапікальних тканин. Висновки. Вибір методики відновлення культі має вирішальне значення для успішності ортопедичного лікування. Суцільнолиті вкладки та скловолоконні штифти демонструють добру ефективність за умови ретельного клінічного аналізу.
КЛІНІКО-ЛАБОРАТОРНЕ ОБҐРУНТУВАННЯ ЕФЕКТИВНОСТІ ВИКОРИСТАННЯ ВДОСКОНАЛЕНИХ СПОСОБІВ ВИЗНАЧЕННЯ ТА ФІКСАЦІЇ ОКЛЮЗІЙНИХ СПІВВІДНОШЕНЬ У ПАЦІЄНТІВ ІЗ ЧАСТКОВИМИ ДЕФЕКТАМИ ЗУБНИХ РЯДІВ
Урахування анатомо-функціональних показників щелепно-лицевої ділянки в разі комплексного лікування незнімними та знімними конструкціями зубних протезів – важливий напрям ортопедичної стоматології. У статті запропоновано вдосконалені способи об’єктивізації методу визначення центральної оклюзії/центрального співвідношення щелеп, перепрограмування м’язів на етапах виготовлення ЧЗПП та в період адаптації до них. Важливими методами для підтвердження ефективності запропонованих удосконалень є цифровий аналіз оклюзії та електроміографія жувальних м’язів. Метою дослідження є встановлення ефективності запропонованих способів визначення та фіксації оклюзійних співвідношень на основі вивчення клініко-лабораторних показників ЗЩС пацієнтів, яким виготовляють незнімні та знімні ортопедичні конструкції. Матеріали і методи. Було проведено ортопедичне лікування незнімними конструкціями та частковими знімними протезами, використовуючи вдосконалений метод (1 група) та загальноприйняту методику (2 група). Групи було розділено на підгрупи: а – без порушення оклюзії та б – із порушеннями. Обстеження включало визначення функціонального стану оклюзії за допомогою комплексу комп’ютеризованого цифрового аналізу оклюзії «T-Scan Novus»» та стан біоелектричної активності жувальних м’язів за показниками ЕМГ на електронейроміографічному комплексі «Neuro-EMG-Micro». Результати досліджень. Аналіз функціонального стану оклюзії за показниками «T-Scan Novus» показав відсутність пацієнтів із «надмірним» ступенем порушення асиметрії серед підгруп 1а та 1б в усі терміни спостереження та їх появу в 2а (3,3% осіб) і 2б (16,7% осіб) підгрупах. У підгрупах 1а та 1б середнє значення часу оклюзії під час спостереження не відрізнялося від показників контрольної групи, проте було достовірно більше в підгрупі 2а через рік, у підгрупі 2б – у всі терміни спостереження (р<0,05). Середні показники амплітуд біоелектричної активності правого та лівого m. Masseter у стані спокою, під час вольового стискання та довільного жування через рік спостереження в пацієнтів підгрупи 1а достовірно не відрізнялися від значень контрольної групи, на відміну від значень у пацієнтів 2а підгрупи (p<0,05). Аналізуючи середні значення амплітуди біоелектричної активності м’язів під час максимального стискання через рік користування ортопедичними конструкціями, відмітили достовірне зростання на 18% для правого та на 30,7% для лівого m. masseter у пацієнтів підгрупи 1б, порівняно з даними в осіб підгрупи 2б. Під час довільного жування середні значення амплітуд біоелектричної активності м’язу через рік після ортопедичного лікування були достовірно більші в пацієнтів підгрупи 1б на 15,4% (правий m. Masseter) і на 16,3% (лівий), ніж у підгрупі 2б (p<0,05). Висновки. Впровадження запропонованих удосконалених методів під час ортопедичного лікування пацієнтів поєднанням ЧЗПП та незнімних конструкцій дозволяє рівномірно розподілити оклюзійне навантаження, попередити перевантаження тканин пародонту опорних зубів, збалансувати функцію жувальних м’язів лівої та правої сторін, що в комплексі підвищує якість надання стоматологічної допомоги.
ПОРІВНЯННЯ РІЗНИХ МЕТОДИК ВИЗНАЧЕННЯ ЦЕНТРАЛЬНОГО СПІВВІДНОШЕННЯ ЩЕЛЕП (СИСТЕМАТИЧНИЙ ОГЛЯД)
У цій статті проведено систематичний огляд публікацій щодо порівняння різних методик визначення центрального співвідношення щелеп (ЦС). Мета дослідження – спираючись на дані наукових досліджень, встановити надійний клінічний спосіб визначення ЦС, за допомогою якого можна записати, повторити та відтворити цю позицію в клінічних умовах. Матеріали та методи. Цей систематичний огляд проводився відповідно до рекомендацій PRISMA (Preferred reporting items for systematic review and meta-analysis protocols) і рекомендацій PICO. Пошук дослідницького матеріалу здійснювався в кількох базах даних за ключовими словами. Для оцінювання ризику упередженості в рандомізованих контрольованих дослідженнях було застосовано інструмент Cochrane Collaboration, а для нерандомізованих досліджень – індекс методологічної якості MINORS. Оцінювання якості та сили наявних доказів здійснювалося за допомогою системи GRADE (Grading of Recommendations Assessment, Development and Evaluation). Результати. Було проведено аналіз наукових статей, опублікованих у період від січня 2013 року по грудень 2023 року. За результатами пошуку до списку внесено 840 статей. Після перевірки з використанням критеріїв виключення було розглянуто й обговорено вісім статей щодо різних методів постановки НЩ в положення ЦС. Автори дослідження дійшли висновку, що практикуючі стоматологи різних напрямів (терапевти, ортопеди, ортодонти) повинні спиратися на перевірені часом науково обґрунтовані та нескладні у виконанні методики, які дають найкращі результати за мінімальних витрат. Одним із таких методів, безсумнівно, є бімануальна техніка Доусона, яка в поєднанні з різцевим депрограматором дає змогу визначити положення ЦС, яке можна записувати, повторювати та відтворювати. Висновки. Існує кілька методик для точного та відтворюваного визначення ЦС щелеп. На думку авторів, слід віддавати перевагу бімануальній техніці Доусона, бажано в положенні лежачи.
ЗМІНА АКТИВНОСТІ ЛУЖНОЇ ФОСФАТАЗИ ПРИ МОДЕЛЮВАННІ ЗАХВОРЮВАННЯ ТКАНИН ПАРОДОНТА ТА ЗА ЙОГО КОРЕКЦІЇ
Вивчення причин захворювань тканин пародонта та способів їх лікування невпинно привертає увагу науковців і лікарів-стоматологів. Індивідуальні особливості кожного організму, наявність супутніх захворювань спонукають до формування та дослідження різноманітних способів лікування. Важливим аспектом є дослідження змін певних біохімічних показників, які є відповіддю організму на дію як окремих лікарських засобів, так і на їх синергетичний вплив у разі поєднаного використання. Особливий інтерес викликає вивчення сукупної дії препаратів з пероральним і локальним застосуванням на ключові показники ферментних систем організму в процесі лікування пародонтиту. Мета дослідження – вивчити зміни показників активності лужної фосфатази (ЛФ) у сироватці крові та гомогенаті тканин пародонта безпородних білих щурів у нормі, за експериментального пародонтиту та за умови його лікування з використанням деяких субстанцій з антиоксидантною активністю. Досліджували вплив вітаміну С, рутину та препарату «Аскорутин», а також сукупний вплив «Аскорутину» та настойки шавлії. Методи дослідження. Для моделювання захворювання тканин пародонта було реалізовано модифікований спосіб моделювання пародонтиту. З метою уникнення некрозу в тканинах пародонта дорослих статевозрілих щурів масою 180–220 грамів запропоновано спосіб, у котрому через зміну кількості ділянок прикладання наконечника скалера та регулювання експозиції механічного збудника з ультразвуковою частотою досягнуто достатнього рівня запальних та дистрофічних змін у тканинах пародонта експериментальних тварин (без некрозу). Лабораторні дослідження проводили з метою визначення активності ЛФ у 1-й день експерименту, на 8-му та на 15-ту доби експериментальних досліджень. Активність ЛФ у зразках визначали фотометрично з використанням фотометра HumaLyzer 4000. Етапи лабораторного дослідження виконали згідно з інструкцією, яка є невід’ємною частиною стандартного набору для визначення активності ЛФ. Проведено статистичне оброблення отриманих результатів. Достовірність відмінностей між показниками для різних груп тварин визначали за величиною розрахункового значення критерію Стьюдента. Результати. Дослідження сироватки крові експериментальних тварин з усіх груп показалo, що активність ЛФ в особин з патологією на 8-му добу достовірно у 2,01 раза була більшою за її активність у групі інтактних тварин. На 15-ту добу лабораторних досліджень у тварин з викликаною патологією активність ЛФ перевищила показник групи інтактних тварин в 1,94 раза, але була достовірно меншою (в 1,04 раза) у порівнянні з показником тварин з патологією на 8-му добу. Під час дослідження гомогенату тканин пародонта піддослідних тварин активність ЛФ в особин з викликаною патологією на 8-му добу проведення експерименту була на 6,08% меншою, ніж у групі інтактних тварин. На 15-ту добу в групі тварин зі змодельованим пародонтитом активність ЛФ була меншою в порівнянні з групою інтактних тварин в 1,38 раза і в 1,3 раза меншою за порівняння з особинами з викликаною патологією без проведення корекції на 8-му добу. За результатами дослідження сироватки крові піддослідних тварин було спрогнозовано, що значення активності ЛФ, визначеної для інтактної групи, у тварин, які зазнали комплексного застосування препаратів «Аскорутин» та «Шавлії настойка», можна досягнути на 8-му добу від початку корекції, а у тварин, лікованих препаратом «Аскорутин», – на 18-ту добу. У випадку корекції з виокремленим застосуванням препарату рутину активність ЛФ на рівні інтактних тварин можна було б досягти лише на 26-ту добу, а за виокремленого застосування вітаміну С та препарату «Шавлії настойка» такий період становить понад 66 діб. У процесі дослідження активності ЛФ у гомогенаті тканин пародонта встановлено, що лише в піддослідних тварин із комплексним лікуванням препаратами «Аскорутин» та «Шавлії настойка» можна досягти рівня активності ЛФ, яка характерна для інтактних тварин, на 10-ту добу від початку корекції. Для інших груп тварин не встановлено позитивної динаміки в змінах показників у межах періоду проведення експериментальних досліджень. Висновки. Встановлено, що використання модифікованого способу моделювання запальних явищ у тканинах пародонта щурів дало змогу уникнути критичних дистрофічних змін та явищ некрозу в тканинах пародонта експериментальних тварин. Застосування вітаміну С, рутину та настойки шавлії не завжди ефективно впливало на відновлення рівня активності ЛФ у сироватці крові та гомогенаті тканин пародонта. Встановлено, що комплексне лікування з використанням препарату «Аскорутин» (перорально) та «Шавлії настойки» (локальне зрошування) є оптимальним.
ОСОБЛИВОСТІ КІСТКОВОГО МЕТАБОЛІЗМУ ЗА УМОВ ДІЄТОІНДУКОВАНОГО ЦИНКДЕФІЦИТУ НА ТЛІ ПОРУШЕНЬ ТИРЕОЇДНОГО І ВУГЛЕВОДНОГО ГОМЕОСТАЗУ Й ОЖИРІННЯ
Захворювання тканин пародонта за поширеністю в дорослого населення України досягає 90%. Серед причин їх розвитку – запальний процес різного ґенезу, оксидативний стрес, метаболічні порушення, ендокринна патологія, мікроелементний дисбаланс. Мета дослідження. Вивчити в експерименті особливості кісткового метаболізму, енергетичного забезпечення та розподіл біоелементів у крові, тканинах пародонта за умов дієтоіндукованого цинкдефіциту на тлі порушень тиреоїдного і вуглеводного гомеостазу й ожиріння. Матеріал та методи дослідження. Дослідження проведені на 100 білих безпородних статевозрілих щурах-самцях (150–180 г), які впродовж двох місяців перебували на стандартному харчовому раціоні (контрольна група), цинк- та йододефіцитній дієтах, високовуглеводному або високожировому вигодовуванні. У цементі кореня зуба, комірковому відростку та частині, еритроцитарній масі визначали вміст цинку, кальцію та магнію. У тварин оцінювали стан кісткового метаболізму, енергетичного забезпечення, тиреоїдний статус і вуглеводний обмін, визначали індекс маси тіла. Результати дослідження та їх обговорення. У результаті дослідження у щурів усіх дослідних груп установили зменшення вмісту цинку, кальцію й магнію в еритроцитарній масі щодо значень в інтактних тварин. У щурів, які перебували на цинкдефіцитній дієті, в цементі кореня зуба й комірковому відростку та частині виявили вірогідне зменшення вмісту цинку (на 27,28 і 53,67%) і збільшення концентрації магнію (у 2,81 раза і на 12,45% відповідно) щодо контролю. За умов йододефіцитної і висококалорійних дієт у комірковому відростку та частині спостерігали зменшення вмісту цинку (на 44,35–56,17%), кальцію (на 71,96–91,69%), магнію (на 86,28–92,52%) щодо вихідних значень. У цементі кореня зуба за умов йодної депривації і високовуглеводної дієти зростав рівень цинку і магнію, але зменшувався вміст кальцію, а високожирової – знижувалась концентрація цинку й кальцію, проте магнію – збільшувалась. На тлі мікроелементного дисбалансу встановили зростання активності кислої фосфатази (на 36,13–88,53%) і пригнічення лужної фосфатази (на 17,98–51,68%) у сироватці крові. За досліджуваних умов знижувалась активність сукцинтдегідрогенази, лактатдегідрогенази, проте активувалась малатдегідрогеназа (тільки після висококалорійного вигодовування). Виявлені дієтоіндуковані зміни гормонального профілю (гіпотиреоїдна дисфункція, інсулінорезистентність і ожиріння) є ризиком прогресування уражень тканин пародонта. Висновок. Цинкдефіцитна дієта супроводжується перерозподілом цинку, кальцію й магнію в тканинах пародонта, впливає на динамічний баланс ре-/демінералізації тканин зубощелепної системи, порушує процеси енергозабезпечення. Такі зміни є тригером запального процесу, суттєво впливають на формування зубного нальоту й утворення зубного каменю. Цинкдефіцит зумовлює розвиток гіпотиреоїдної дисфункції, інсулінорезистентності та збільшення маси тіла, що підвищує ризики розвитку стоматологічної патології. Однією з ланок ушкодження тканин пародонта за умов гіпотиреозу, цукрового діабету та ожиріння може бути порушення балансу цинку, що стимулює прогресування запального процесу, оксидативного стресу, зміни процесів кісткового метаболізму і розвиток деструктивних процесів.
СТАН ПРОЦЕСІВ ЛІПОПЕРОКСИДАЦІЇ ТА АНТИОКСИДАНТНОГО ЗАХИСТУ В ТКАНИНАХ ПАРОДОНТА ЩУРІВ ІЗ РІЗНОЮ СТІЙКІСТЮ ДО ГІПОКСІЇ ЗА УМОВ ЕКСПЕРИМЕНТАЛЬНОГО ПАРОДОНТИТУ
У статті наведено результати дослідження процесів перекисного окиснення ліпідів та стану ферментної ланки антиоксидантного захисту в тканинах пародонта щурів із різною стійкістю до гіпоксії за умов експериментального пародонтиту. Запальні ураження тканин пародонта залишаються актуальною проблемою сучасної стоматології. Одним із чинників, що активує перекисне окиснення ліпідів, є гіпоксія, яка супроводжується порушенням клітинного дихання та накопиченням вільних радикалів. Відомо, що живі організми відрізняються за ступенем стійкості до гіпоксії, що може впливати на перебіг патологічних процесів, зокрема запалення пародонта. Метою дослідження є оцінення рівня ліпопероксидації та активності антиоксидантної системи в тканинах пародонта у щурів з високою та низькою стійкістю до кисневої недостатності за умов моделювання пародонтиту. У роботі використано експериментальну модель захворювання, що імітує знижену жувальну активність. Досліджено вміст продуктів ліпопероксидації, а також активність ключових антиоксидантних ферментів – каталази і супероксиддисмутази. Встановлено, що у тварин із низькою гіпоксичною резистентністю інтенсивність ліпопероксидації як у фізіологічному стані, так і під час запалення була значно вищою порівняно з високоcтійкими, що супроводжувалося пригніченням ферментної антиоксидантної системи. У щурів із високою стійкістю до гіпоксії спостерігалася краща адаптація до оксидативного навантаження. Отримані результати підкреслюють необхідність подальших досліджень з метою глибшого розуміння механізмів адаптації тканин пародонта до гіпоксичного стресу. Виявлені біохімічні зміни можуть бути використані як маркери оцінювання ступеня оксидативного ураження в пацієнтів із різною толерантністю до гіпоксії. Перспективним є також вивчення ефективності засобів антиоксидантної терапії з урахуванням індивідуального рівня гіпоксичної резистентності. Таким чином, результати дослідження закладають підґрунтя для персоналізованих підходів до діагностики та лікування запальних захворювань пародонта.
ПОТЕНЦІЙНИЙ ПАТОГЕНЕТИЧНИЙ ВПЛИВ І ТЕРАПЕВТИЧНИЙ ЕФЕКТ ЗАСТОСУВАННЯ ЕЛІКСИРУ «ОФЛОТОП» ПРИ ХРОНІЧНОМУ РЕЦИДИВНОМУ АФТОЗНОМУ СТОМАТИТІ
Незважаючи на значну дослідницьку увагу до хронічного рецидивного афтозного стоматиту (ХРАС), патогенез його натепер залишається недостатньо вивченим, тому відсутні стандартизовані методи лікування рецидивних афт порожнини рота. Мета – розробити рецептуру та схарактеризувати потенційний механізм патогенетичного впливу еліксиру, який містить корінь топінамбура як природнє джерело інуліну, для нормалізації мікробіоти та покращення імунної відповіді слизових оболонок, для купірування болю та запалення, що супроводжують ХРАС через погану гігієну порожнини рота. Матеріали і методи. Було застосовано аналіз результатів попередніх власних досліджень, в яких було використано клініко-анамнестичні дані та проведено детальне стоматологічне обстеження хворих на ХРАС, а також бібліосемантичний метод на основі опрацювання джерел наукової літератури та електронних ресурсів. Ґрунтуючись на даних, отриманих у проведених нами дослідженнях, було розроблено рецептуру та технологію приготування еліксиру «Офлотоп» із вмістом інгредієнта рослинного походження, що володіє певним потенційно патогенетичним впливом за ХРАС. Рецептура запропонованого еліксиру містить водно-спиртовий екстракт із кореня топінамбура відповідно до технічних умов ТУ 569А 013903778.001-92, затверджених МОЗ України та узгоджених із Департаментом України. Погана або неадекватна гігієна порожнини рота супроводжується накопиченням мікробної біоплівки на поверхні зубів, що є одним із факторів схильності до рецидивування. Тому для підтримки хорошої гігієни порожнини рота як доповнення до механічної очистки зубного нальоту було створено рецептуру еліксиру та запропоновано використання рідини для полоскання рота із вмістом рослинного компонента – кореня топінамбура як природнього джерела інуліну. Відповідно до рецептури в склад еліксиру «Офлотоп» входить низка інгредієнтів, серед яких водно-спиртовий екстракт кореня топінамбура. Інулін, що є в еліксирі, природним чином міститься в корені топінамбура та відноситься до групи пребіотиків. Потенційний патогенетичний вплив еліксиру «Офлотоп» за хронічного рецидивного афтозного стоматиту може мати позитивний вплив через кілька патогенетичних механізмів: 1) підтримка здорового мікробіому порожнина рота завдяки підвищенню ефективності ерадикації патогенної мікрофлори та нормалізації балансу між основними видами облігатної та умовно-патогенної мікрофлори; 2) модулювання запалення, зниження інтенсивності запального процесу за допомогою епігенетичних та інших шляхів; 3) покращення імунної відповіді завдяки вмісту пребіотика інуліну, який бере участь у синтезі коротколанцюгової жирної кислоти бутирату – потужного регулятора імунітету, що значно розширює його фармакологічну дію завдяки відновленню місцевого імунітету та контролю загальних імунних реакцій. Висновок. Зважаючи на потенційний патогенетичний вплив еліксиру «Офлотоп», він виглядає перспективним допоміжним засобом для догляду за порожниною рота.
ЛІКУВАННЯ ПОЧАТКОВИХ ФОРМ ГЕНЕРАЛІЗОВАНОГО ПАРОДОНТИТУ У ХВОРИХ ІЗ ПОРУШЕННЯМ МІНЕРАЛЬНОЇ ЩІЛЬНОСТІ КІСТКОВОЇ ТКАНИНИ
Мета: підвищення ефективності лікування генералізованого пародонтиту у хворих із низькою мінеральною щільністю кісткової тканини. Методи. Проведено лікування 51 хворого з генералізованим пародонтитом та низькою мінеральною щільністю кісткової тканини. Основні підгрупи: 12 чоловіків (42,85%), 11 жінок (39,29%) репродуктивного віку та 5 жінок у постменопаузальному періоді (17,86%), в яких лікування проводилось згідно з розробленим лікувально-профілактичним комплексом. Контрольні підгрупи – 10 чоловіків (43,48%), 10 жінок репродуктивного віку (43,48%), 3 жінки в постменопаузальному періоді (13,04%). Результати дослідження. Через 6 місяців після лікування в чоловіків з ГП початкового І ступеня основної групи, в яких курація захворювання проводилась згідно з розробленим лікувально-профілактичним комплексом, досліджували зменшення даних, котрі вивчали стосовно значень до лікування: РМА – у 2,0 рази, р<0,001, OHI – S – у 1,7 раза, р<0,001, РВІ – у 1,6 раза, р<0,01, ГПК – у 1,6 раза, р<0,001, ВЕП – у 1,5 раза, р<0,001. Водночас в осіб чоловічої статі з ГП початкового І ступеня значення даних індексних оцінок погіршувалось і вірогідно не відрізнялось від вихідних даних. Через 6 місяців досліджень стабілізація дистрофічно-запальних процесів у тканинах пародонта жінок РеП основної групи підтверджувалась вираженою позитивною динамікою значень параклінічних індексів, яка полягала в подальшому зниженні даних індексів: РМА – у 2,5 раза, р<0,001; OHI–S – у 1,4 раза, р<0,05; РВІ– у 1,6 раза; ГПК – у 1,5 раза; ВЕП – у 1,9 раза, р<0,001, стосовно даних до лікування. Відзначено, що в жінок РеП контрольної групи через 6 місяців після лікування позитивна динаміка значень параметрів, котрі вивчали, не досліджувалась, р>0,05, окрім значень РМА, яке було в 1,2 раза нижче стосовно вихідних даних, р<0,05. Через 6 місяців досліджень у жінок основної групи, в яких курація ГП початкового І ступеня проводилась згідно з розробленою лікувальною схемою, значення параметрів були нижче вихідних даних за індексами РМА – у 2,3 раза, OHI-S, РВІ, ГПК – у 1,5 раза, ВЕП – у 1,8 раза, р<0,001. У пролікованих контрольної групи в цій термін досліджень значення параметрів, котрі аналізували, зростали і дорівнювали даним до лікування. Висновок. Отже, розроблений і запропонований лікувальний комплекс для курації ГП початкового І ступеня важкості, що містив препарати місцевої і загальної дії, сприяв значному покращенню стану тканин пародонта у хворих обох статей основних груп та дозволяв досягнути стабілізації стану тканин пародонта в середньому у 82,14±7,23% осіб з порушеннями МЩКТ. Така позитивна тенденція підтверджувалась зниженням середніх значень індексних оцінок в осіб обох статей стосовно даних до лікування.
КЛІНІЧНА ЕФЕКТИВНІСТЬ КОМПЛЕКСНОГО ЛІКУВАННЯ ЗАПАЛЬНИХ ЗАХВОРЮВАНЬ ПАРОДОНТА У ПАЦІЄНТІВ МОЛОДОГО ВІКУ
У статті наведено результати клінічного дослідження ефективності застосування різних протоколів лікування запальних захворювань тканин пародонта в осіб молодого віку. Розроблення та впровадження нових підходів у комплексному лікуванні запальних уражень пародонта дозволить підвищити клінічну ефективність реабілітації таких пацієнтів, скоротити тривалість і вартість лікування і, таким чином, покращити рівень стоматологічного здоров’я та якість життя населення. Мета дослідження – визначити клінічну ефективність комплексного лікування запальних захворювань тканин пародонта в пацієнтів молодого віку. Матеріали та методи. До дослідження залучили 120 пацієнтів віком від 18 до 35 років, яких випадковим чином розподілили на дві рівні групи. Учасники І групи отримали лікування за розробленим протоколом, а пацієнти ІІ групи – за загальноприйнятим. Кожному хворому провели пародонтологічне обстеження перед лікуванням, на 7-й день, через місяць і через 3 місяці після лікування. Під час кожного контрольного огляду визначали спрощений індекс гігієни порожнини рота (OHI-S), папілярно-маргінально-альвеолярний індекс (PMA) та індекс кровоточивості ясенних сосочків (PBI). Клінічну ефективність лікування оцінювали за шкалою «покращення», «нормалізація», «без змін». Результати. Клінічна ефективність лікування запальних уражень пародонта через 3 місяці після лікування була вищою в пацієнтів І групи. У 51 особи (85,0%) спостерігали «нормалізацію» клінічного стану тканин пародонта. В інших 9 хворих (15,0%) зафіксували стан «покращення». Серед пацієнтів ІІ групи «нормалізацію» виявили лише у 28 осіб (46,7%), «покращення» у 18 учасників (30,0%), стан «без змін» – у 14 хворих (23,3%). Крім того, в осіб І групи визначили достовірне (p<0,01) зниження середніх показників OHI-S, PMA та PBI через 3 місяці після проведеного лікування, на відміну від хворих, яким виконали реабілітацію за стандартизованим підходом. Висновки. Застосування розробленого протоколу лікування запальних захворювань пародонта дозволяє підвищити клінічну ефективність до рівня 85,0% через 3 місяці спостереження. Використання ж стандартизованого підходу забезпечує одужання лише у 46,7% пацієнтів у такий самий термін, що свідчить про доцільність удосконалення наявних протоколів лікування та врахування патогенетичних особливостей розвитку запальних процесів у пародонті під час складання плану лікування.
ВПЛИВ БІОКЕРАМІЧНИХ СИЛЕРІВ НА РЕГЕНЕРАЦІЮ ДЕСТРУКТИВНИХ ПРОЦЕСІВ ПЕРІАПІКАЛЬНИХ ТКАНИН ПІСЛЯ ЛІКУВАННЯ ХРОНІЧНИХ ПЕРІОДОНТИТІВ. КЛІНІЧНИЙ ВИПАДОК
Анотація. Хронічні періодонтити нині залишаються однією з основних причин втрати зубів. Ефективність консервативного лікування періодонтитів у середньому дорівнює 75%, але цей показник варіює. Тому пошук нових технологій, які б мали позитивний терапевтичний ефект під час лікування та після і в динаміці стимулювали регенерацію деструкцій періапікальних тканин, є актуальним. Серед вимог до пломбувальних ендодонтичних матеріалів існують вимоги до якості герметизації, антисептичної дії та біосумісності. Такі властивості поєднали в собі матеріали, що належать до групи похідних МТА – біокерамічні силери. Використання керамічних матеріалів істотно розширює можливості ефективного лікування більшості захворювань і травм кісткової тканини, зокрема хронічних періодонтитів, які супроводжуються значними періапікальними змінами, в тому числі утворенням кист. Мета роботи – проаналізувати ефективність лікування хронічного періодонтиту з великими деструктивними змінами в періапікальних тканинах за допомогою біокерамічних матеріалів у динаміці на прикладі клінічного випадку. Матеріали і методи. Провели клінічне обстеження пацієнтки Л. віком 18 років із масивною одонтогенною кистою 12 зуба. Для клінічної оцінки було проведено суб’єктивне та об’єктивне обстеження, електро-одонтодіагностику зубів верхньої щелепи справа виконано апаратом Denjoy. Оцінювання стану коренів зубів, періапікальних тканин і структури кістки верхньої щелепи проводили за допомогою комп’ютерної томографії. Результати. Пацієнтці Л. віком 18 років після суб’єктивного, об’єктивного обстежень та додаткових методів (ЕОД, КТ) було поставлено діагноз загострення хронічного періодонтиту 12 зуба, одонтогенна киста верхньої щелепи. У перше відвідування причинний зуб було розкрито. Після механічного оброблення і ретельного промивання було прийнято рішення запломбувати кореневий канал тимчасовим кальційвмісним препаратом під герметичну пов’язку. Лікування зуба тривало 4 тижні, за які кальційвмісна тимчасова паста використовувався тричі. На четверте відвідування було прийнято рішення обтурувати кореневий канал методом холодної латеральної конденсації гутаперчі з використанням біокерамічного силера. Через 4 місяці пацієнтка з’явилась на огляд. На повторній комп’ютерній томографії спостерігаються всі ознаки кісткового загоєння. Дефект візуально зменшився в діаметрі за рахунок регенерації кістки по переферії. З піднебінної сторони відмічається повне відновлення кортикальної пластинки. Висновки. За результатами проведеного нами лікування можна зробити висновок про високу ефективність застосування біокерамічних силерів у роботі лікаря-ендодонтиста.
ЗАСТОСУВАННЯ СЕЛЕКТИВНИХ БЛОКАД ГІЛОК НИЖНЬОЩЕЛЕПНОГО НЕРВА В АЛГОРИТМІ ДІАГНОСТИКИ МІСЦЕВИХ СЕНСОРНИХ РОЗЛАДІВ І ПРОЗОПАЛГІЇ У ХВОРИХ ІЗ ДИСФУНКЦІЄЮ СКРОНЕВО-НИЖНЬОЩЕЛЕПНИХ СУГЛОБІВ
Анотація. Складна анатомо-функціональна організація щелепно-лицевої ділянки та її нервової системи визначає різноманітність патогенетичних механізмів появи лицевого болю (прозопалгії) та місцевих сенсорних розладів. У хворих із дисфункцією СНЩС часто виникає міофасціальний больовий синдром, також можуть виникнути порушення чутливості на обличчі й ротовій порожнині. Для виявлення осередку больового синдрому на обличчі, топічної діагностики – установлення рівня ушкодження гілок трійчастого нерва та причин сенсорних розладів ефективним є застосування діагностично-лікувальних блокад (селективних анестезій). Мета дослідження – оцінити ефективність застосування селективних блокад гілок нижньощелепного нерва в алгоритмі діагностики місцевих сенсорних розладів і прозопалгії у хворих із дисфункцією скронево-нижньощелепних суглобів. В умовах стоматологічної клініки обстежено та проліковано 12 пацієнтів віком від 35 до 70 років (5 жінок та 7 чоловіків), які скаржились на сенсорні розлади й появу больових пароксизмів у нижній третині обличчя чи в передній частині язика, дисфункцію скронево-нижньощелепних суглобів. Для топічної діагностики ушкодження гілок нижньощелепного нерва, що спричинили місцеві сенсорні розлади у хворих, застосовано селективні блокади (провідникові анестезії) щічного, підборідного й язикового нервів за стандартними методиками. Щоб установити, чи є причиною сенсорних розладів та прозопалгії міогенні чинники, проводились селективні блокади рухових гілок нижньощелепного нерва за методикою Берше й щелепно- під’язикового нерва за розпрацьованою нами методикою. Результати. Після проведення діагностичної блокади чутливих гілок нижньощелепного нерва у 7 пацієнтів частково купірувався больовий синдром, зникла парестезія. Однак у 5 хворих із сенсорними розладами на обличчі не вдалось отримати лікувального ефекту. Після анестезії за Берше редукувала прозопалгія, відбулась релаксація жувальних м’язів, зникли тригерні точки. У 9 хворих, які мали сенсорні розлади на щоці чи язиці, зникли проблеми в цих анатомічних ділянках. Не виявлено статистично вірогідних відмінностей в ефективності застосованих методик селективних анестезій – χ2 – 1,8, р˃0,05. Однак у 3 пацієнтів після цих анестезій ще зберігались больові відчуття й сенсорні розлади на підборідді. Лише після блокади щелепно-під’язикового нерва в цих хворих виникла релаксація м’язів дна рота, в них зникли тригерні точки та неприємні відчуття на підборідді. Висновки. В алгоритмі діагностики місцевих сенсорних розладів та прозопалгії у хворих із дисфункцією скронево-нижньощелепних суглобів є ефективним двоетапне застосування селективних анестезій – блокад чутливих та рухових гілок нижньощелепного нерва. Це дозволяє на першому етапі провести топічну діагностику ушкоджень чутливих гілок цього нерва, на другому етапі виявити міогенні чинники больового синдрому (прозопалгії) й сенсорних розладів на обличчі та язиці.