Всеукраїнський науково-практичний медичний журнал, у якому висвітлені найновіші досягнення у сфері медичної інфектології, досвід і перспективи боротьби з інфекційними хворобами, розробка та впровадження нових методів діагностики, лікування і профілактики інфекційних хвороб, сприяння співпраці із зарубіжними колегами та медичними організаціями. ISSN 2414-9969 (Online), ISSN 1681-2727 (Print)
Автори, які публікуються у цьому журналі, погоджуються з наступними умовами: Автори залишають за собою право на авторство своєї роботи та передають журналу право першої публікації цієї роботи, яка через [ВКАЖІТЬ ПЕРІОД ЧАСУ] з дати публікації автоматично стає доступною на умовах ліцензії Creative Commons Attribution License, котра дозволяє іншим особам вільно розповсюджувати опубліковану роботу з обов'язковим посиланням на авторів оригінальної роботи та першу публікацію роботи у цьому журналі. Автори мають право укладати самостійні додаткові угоди щодо неексклюзивного розповсюдження роботи у тому вигляді, в якому вона була опублікована цим журналом (наприклад, розміщувати роботу в електронному сховищі установи або публікувати у складі монографії), за умови збереження посилання на першу публікацію роботи у цьому журналі. Політика журналу дозволяє і заохочує розміщення авторами в мережі Інтернет (наприклад, у сховищах установ або на особистих веб-сайтах) рукопису роботи, як до подання цього рукопису до редакції, так і під час його редакційного опрацювання, оскільки це сприяє виникненню продуктивної наукової дискусії та позитивно позначається на оперативності та динаміці цитування опублікованої роботи (див. The Effect of Open Access).
ПРОБЛЕМА ПНЕВМОКОКОВИХ МЕНІНГІТІВ ЯК НАЙБІЛЬШ НЕБЕЗПЕЧНОЇ ІНВАЗИВНОЇ ФОРМИ ПНЕВМОКОКОВИХ ІНФЕКЦІЙ
Розробка вакцин проти пневмококової інфекції та впровадження на початку 2000-х років пневмококових кон’югованих вакцин (PCVs) в Календар щеплень у багатьох країнах світу були націлені за зменшення захворюваності на інвазивні форми цієї інфекції у дітей, в тому числі й пневмококового менінгіту (РМ). Метою роботи було проаналізувати епідеміологічні особливості РМ у світі, зокрема і під впливом широкого застосування PCVs, та в Україні (2010–2024 рр.), а також оцінити перспективу їх подальшої профілактики. У роботі показано відмінності в захворюваності (у десятки разів), етіологічному серопейзажі пневмококів у різних країнах. Показано ефективність PCVs щодо РМ, зумовлених пневмококами тих серотипів, що входять до складу вакцин (VST), більшою мірою для регіонів із помірним кліматом. При виборі стратегії планової вакцинації дітей не було враховано еволюційний потенціал пневмококів щодо заміни епідемічно актуальних серотипів під тиском вакцинації на невакцинні серотипи, набуття некапсульованими пневмококами інвазивних властивостей, проблеми антибіотикорезистентності. За рахунок цього ефективність такої вакцинації продовжує знижуватися, що спонукає до впровадження PCVs як із більшою валентністю, так і за різним складом вакцин, що залишає проблему пневмококової інфекції актуальною на сьогодні, зокрема у зв’язку з підвищенням захворюваності у людей віком >50–65 років. Це потребує перегляду стратегії вакцинації. В Україні PCVs не входять до Календаря щеплень «за віком», однак захворюваність на РМ як серед дітей, так і населення загалом (0,01–0,23 на 100 000 населення), є нижчою, ніж у країнах, де вакцинація застосовується багато років. Серед дітей <5 років вона становила від 1,3 (2011) до 0,13 на 100 000 дітей цього віку (2024) із тенденцією до зниження, у 2021–2022 рр. не зареєстрованого жодного випадку. Серед дітей <1 року вона коливалася від 1,57 (2010), 2,4 (2011, 2014) до 1,19 (2019), у 2020 р. дорівнювала 0,32, а в 2021–2024 рр. не реєструвалася. Однак серотипування пневмококів на постійній основі не здійснюється. Введення планової вакцинації PCVs в Україні за оцінками захворюваності на РМ у вікових групах ризику недоцільне. Раціональним підходом за такої ситуації є щеплення медичних груп ризику та за епідемічними показаннями (зокрема і військовиків) для їх ефективнішого захисту від VST вакцинами з максимальною валентністю, що сприятиме уповільненню процесу еволюції пневмококів в Україні щодо набуття інвазивності невакцинними серотипами та некапсульованими варіантами.
Авторське право (c) 2026 В. І. Задорожна, Н. П. Винник, Т. А. Сергеєва https://creativecommons.org/licenses/by-nc/4.0
ОЦІНКА ЕФЕКТИВНОСТІ ЛІКУВАННЯ ОНІХОМІКОЗІВ СТОП У ВІЛ-ІНФІКОВАНИХ НА ФОНІ АНТИРЕТРОВІРУСНОЇ ТЕРАПІЇ
Мета роботи – оцінити результативність лікування оніхомікозів стоп у ВІЛ-інфікованих залежно від ефективності антиретровірусної терапії (АРТ). Пацієнти і методи. Під спостереженням перебувало 96 ВІЛ-інфікованих хворих із оніхомікозами стоп. Діагноз ВІЛ-інфекції встановлювали згідно з міжнародною класифікацією хвороб 10-го перегляду (МКХ-10) та верифікували виявленням специфічних серологічних і молекулярно-біологічних маркерів ВІЛ. Усім хворим реєстрували кількість CD4+-лімфоцитів і вірусне навантаження (копій/мл). Зважаючи на ефективність АРТ, ВІЛ-інфіковані хворі з оніхомікозами стоп були поділені на чотири групи. До І групи входили пацієнти з вірусологічним та імунологічним успіхами АРТ; до II групи – пацієнти зі зниженням вірусного навантаження без збільшення числа CD4+-лімфоцитів або з підвищенням рівня CD4+>500 кл/мкл без зниження вірусного навантаження; до III групи – пацієнти з імунологічною відповіддю, але без зниження вірусного навантаження; до IV групи – особи з вірусологічною та імунологічною невдачами АРТ. Таким чином, у І групі – 20; у ІІІ групі – 11; у IV групі – 35 хворих. Із системної антифунгальної терапії ВІЛ-інфіковані хворі І групи отримували тербінафін по 250 мг на добу протягом 12 тижнів. Пацієнти II групи отримували інтраконазол по 200 мг 2 рази на добу за схемою пульс-терапії на 1-й, 5-й та 9-й тижні лікування. У ІІІ-IV групах хворим призначали флуконазол у дозі 150 мг 1 раз на тиждень протягом 6 місяців. Результати. На 6-й місяць спостереження ефективність протигрибкової терапії оніхомікозів стоп у пацієнтів з вірусологічним та імунологічним успіхами АРТ була достовірно вищою, ніж у хворих з вірусологічною та імунологічною невдачами АРТ (р<0,01). На 12-й місяць спостереження мікологічна, клінічна та повна ефективність антифунгальної терапії оніхомікозів стоп виявилася статистично вагомо вищою у разі вірусологічного та імунологічного успіхів антиретровірусного лікування, порівняно з групою хворих, в яких такого результату етіотропної терапії ВІЛ-інфекції досягти не вдалося (р<0,01). Висновки. Оцінка ефективності протигрибкової терапії оніхомікозів стоп у ВІЛ-інфікованих хворих у групах, сформованих залежно від ефективності антиретровірусного лікування, показала найкращі результати у групі з успішним варіантом використання антиретровірусних препаратів і найгірші – у групі з негативним результатом такого лікування. У представників групи з відсутністю позитивної динаміки одного з показників (вірусного навантаження чи кількості CD4+-лімфоцитів) комбінована терапія оніхомікозів стоп продемонструвала проміжні результати.
Авторське право (c) 2026 V. D. Moskaliuk, I. I. Kravchuk, Yu. O. Randiuk, I. V. Вalaniuk https://creativecommons.org/licenses/by-nc/4.0
УДОСКОНАЛЕННЯ ЛІКУВАННЯ ПАЦІЄНТІВ ІЗ ЛАЙМ-БОРЕЛІОЗОМ ЗАЛЕЖНО ВІД СТАДІЇ ХВОРОБИ
Лікування хворих на Лайм-бореліоз (ЛБ) є актуальною проблемою сучасної інфектології. Мета роботи – оптимізувати тривалість етіотропного лікування хворих на мігруючу еритему при ЛБ із врахуванням стадії хвороби. Пацієнти і методи. Обстежили 49 хворих із ранньою стадією ЛБ з ураженням шкіри у вигляді мігруючої еритеми (МЕ). Серед пацієнтів жінок було суттєво більше, ніж чоловіків – 34 (69,4 %) проти 15 (30,6 %), р<0,05. Пацієнтів лікували амбулаторно і стаціонарно протягом 2023-2025 рр. у КУТОР «Тернопільський обласний клінічний шкірно-венерологічний диспансер». Призначали антибактерійний препарат доксициклін гідрохлорид усередину по 100 мг двічі на день протягом 21 дня. Окрім етіотропного лікування, хворі отримували ще й ентерол 250 (ліофілізовані сахароміцети буларді CNCM I-745, 250 мг) по 1 пакетику 2 рази на добу та сухий екстракт плодів розторопші плямистої по 2 таблетки 3 рази на добу per os, таким же за тривалістю курсом, як антибіотик. Ефективність проведеного лікування оцінювали на 8-й, 15-й і 22-й дні від початку терапії за динамікою основного симптому ранньої локальної стадії ЛБ – МЕ та інших проявів інфекції. Результати досліджень та їх обговорення. У всіх 49 хворих із ранньою стадією ЛБ діагностували МЕ; біль голови відзначали 8,2 % особи, а 10,2 % – скаржилися на артралгії, 10,2 % ‒ на міалгії, 14,3 % – на втому. У подальшому всіх 49 пацієнтів із ранньою стадією ЛБ розподілили на дві групи. Групу 1 склали 28 хворих лише з ураженнями шкіри у вигляді МЕ (рання локалізована стадія), групу 2 – 21 пацієнт із МЕ в поєднанні з іншими симптомами – болі голови, суглобів, м’язів і втома), (рання дисемінована стадія). Встановлено, що у хворих групи 1 (рання локалізована стадія) після комплексного лікування з використанням доксицикліну гідрохлориду, ентеролу 250 і сухого екстракту плодів розторопші плямистої повну клінічну відповідь отримано після 14 днів терапії. Водночас у хворих групи 2 (рання дисемінована стадія ЛБ) у цей термін після зазначеного комплексного лікування не вдалося досягнути повної клінічної відповіді. Лише після 21-денного курсу призначеного лікування в усіх пацієнтів цієї групи відзначено повну клінічну відповідь. Висновки. Хворим у ранній локалізованій стадії ЛБ (лише МЕ) достатньо призначати доксициклін гідрохлорид протягом 14 днів. Пацієнтів у ранній дисемінованій стадії ЛБ (МЕ і скарги на біль голови, втому, болі в суглобах й м’язах) доцільно лікувати доксицикліном гідрохлоридом протягом 21 дня.
Авторське право (c) 2026 M. I. Shkilna, M. A. Andreychyn, O. O. Zhuk, O. L. Ivakhiv, M. T. Huk https://creativecommons.org/licenses/by-nc/4.0
ВІДДАЛЕНІ НАСЛІДКИ ТОКСОПЛАЗМОЗНОГО ЕНЦЕФАЛІТУ У ВІЛ-ІНФІКОВАНИХ ОСІБ
Токсоплазмозний енцефаліт (ТЕ) залишається однією з найчастіших опортуністичних інфекцій (ОІ) центральної нервової системи (ЦНС) у ВІЛ-інфікованих пацієнтів та асоціюється з високим ризиком розвитку стійкого неврологічного дефіциту. Навіть за умов своєчасної етіотропної терапії та антиретровірусного лікування у значної частини таких осіб зберігаються віддалені неврологічні й психоемоційні порушення, які істотно впливають на функціональний стан і якість життя. Тож вивчення спектру таких ускладнень у віддалений період захворювання є актуальним клінічним завданням. Пацієнти і методи. До дослідження включено 65 ВІЛ-інфікованих пацієнтів із верифікованим ТЕ в анамнезі, які перебували у віддаленому періоді після перенесеного захворювання. Критеріями включення були наявність підтвердженого діагнозу ТЕ, стабільний соматичний стан на момент обстеження та інформована згода хворих на участь у дослідженні. Критерії виключення – наявність інших органічних уражень ЦНС інфекційної або неінфекційної етіології, що могли впливати на клінічну картину та результати оцінки якості життя. Результати досліджень та їх обговорення. Найчастішим клінічним проявом був біль голови, який відзначали всі обстежені. Поведінкові порушення спостерігалися у 38,0 % осіб, психоемоційні – у 45,0 %, когнітивні розлади – у 33,8 %. Парези периферійних нервів різної локалізації були виявлені у 16,8 % випадків. Серед фокальної неврологічної симптоматики найчастіше реєстрували геміпарез (13,8 %) та епілептиформні судоми (9,2 %). Сенсорна афазія і тремор спостерігалися у 6,2 % пацієнтів, тетрапарез – у 4,6 %. Поодинокі випадки парапарезу та парезу лицевого нерва становили по 1,5 %, тоді як тотальна афазія була зафіксована у 3,1 % хворих. Вестибуло-атактичний синдром діагностовано у 7,7 % пацієнтів. Оцінка якості життя за опитувальником SF-36 показала, що у чоловіків (n=48) середній показник фізичного компоненту здоров’я (PCS) становив (47,60±1,07) балу, тоді як психічного компоненту (MCS) – (59,70±1,32) балу. У жінок (n=17) середній показник PCS дорівнював (45,80±2,39), а MCS – (43,10±3,19) балу. Висновки. Отримані результати свідчать про широкий спектр стійких неврологічних і психоемоційних порушень у віддалений період після перенесеного ТЕ у ВІЛ-інфікованих пацієнтів та обґрунтовують необхідність мультидисциплінарного підходу до їх подальшого спостереження, реабілітації та корекції якості життя.
Авторське право (c) 2026 М. В. Прокоф’єв, І. Г. Грижак https://creativecommons.org/licenses/by-nc/4.0
КЛІНІЧНІ КРИТЕРІЇ КОРОТКОСТРОКОВОГО ПРОГНОЗУВАННЯ ЕФЕКТИВНОСТІ ТЕРАПІЇ БЛАСТОЦИСТОЗУ КО-ТРИМОКСАЗОЛОМ
Сучасна медицина налічує безліч засобів односпрямованої дії, що ускладнює клініцисту вибір конкретного з них. Вирішення цієї проблеми можливе в ракурсі прогностичного підходу, коли на початку лікування можна передбачити ефективність лікування конкретним засобом. У зв’язку з цим розробка предикторів ефективності лікування бластоцистозу ко-т­ри­максозолом є актульною. Пацієнти і методи. Для визначення прогностичної цінності клінічної симптоматики ретроспективно було здійснено її аналіз у 135 хворих на бластоцистоз віком від 17 до 54 років, які отримували лікування ко-тримаксозолом у поєднанні із симптоматичною терапією. В результаті були сформовані альтернативні групи: з добрим (група А, n=87) та задовільним (група Б, n=48) лікувальним ефектом. До групи А включали хворих, у яких через 1 місяць від початку терапії ступінь регресії клінічної симптоматики загалом мав значення ≥31 %, а до групи Б − ≤30 %. Критерієм короткостроковості прогнозу служила ефективність лікування через 1 місяць від початку. Для розробки прогностичних критеріїв використовували неоднорідну послідовну процедуру Вальда-Генкіна. Результати досліджень та їх обговорення. Встановлено, що висока прогностична інформативність була характерна для таких симптомів, як лімфоаденопатія (J=3,35), тяжкість у правому підребер’ї (J=1,41), ступінь маніфестації симптоматики (J=1,33), суглобовий біль (J=1,21) та вегето-вісцеральна дисфункція (J=1,06). Помірна прогностична цінність встановлена відносно тривалості захворювання (J=0,91), температури тіла (J=0,84), наявності у хворого запаморочення (J=0,97), м’язового болю (J=0,84), зниження працездатності (J=0,67) і погіршення пам’яті (J=0,60), а низькі предикторські властивості відзначені щодо віку хворого (J=0,48), тахікардії (J=0,33) та болю голови (J=0,20). Апробація прогностичного алгоритму на групі дослідження (n=135) встановила, що правильні прогнози склали 80,2 %, невизначені – 15,6 %, а помилкові – 4,2 % випадку. Висновки. За допомогою неоднорідної послідовної процедури Вальда-Генкіна розроблено алгоритм короткострокового прогнозу (до 1 місяця) ефективності терапії хворих на бластоцистоз ко-тримаксозолом, в якому встановлено значення прогностичних коефіцієнтів кожної з градацій симптомів та їх загальну прогностичну інформативність. Найбільшу прогностичну інформативність виявили такі прогностичні клінічні симптоми, як наявність лімфоаденопатії (J=3,35), тяжкість у правому підребер’ї (J=1,41), маніфестація симптоматики (J=1,33) і суглобовий біль (J=1,21). Апробація алгоритму на групі дослідження (n=135) при 95 % рівні надійності встановила високу його ефективність, оскільки частка помилкових прогнозів склала 4,2 % і не перевищила заданий рівень надійності; правильні прогнози склали 80,2 %, а невизначені – 15,6 % випадків.
Авторське право (c) 2026 I. P. Bodnia https://creativecommons.org/licenses/by-nc/4.0
ВІДЧУТТЯ КВОРУМУ БАКТЕРІЙ ЯК СПОСІБ ЇХ КОМУНІКАЦІЇ У БІОПЛІВКАХ
Вже доведено, що мікроорганізми, які формують мікробіом, на поверхні шкіри і слизових оболонок утворюють біоплівки, які є для них способом виживання під впливом багатьох факторів організму хазяїна, здатні комунікувати завдяки системі відчуття кворуму – quorum sensing (QS), що дозволяє їм змінювати механізми їх функціонування, залежно від щільності популяції, підвищувати вірулентність або ставати резистентними до багатьох антибактерійних препаратів. У роботі здійснено огляд досліджень, що на молекулярному рівні описують механізми QS у грампозитивних і грамнегативних бактерій. Відповідно до різних власних сигнальних молекул, виділено декілька типів бактерійних сигнальних систем QS. Одна з них – це система QS з ацил-гомосерином лактоном як внутрішньоіндукованою молекулою, яка притаманна для грамнегативних бактерій. Другий тип пов’язують з олігопептидами, які також є індукованими молекулами та притаманні для грампозитивних бактерій. Інші типи – це системи QS, які використовують діестери фуранборату як самоіндуковані молекули та синтезуються як у грамнегативних, так і у грампозитивних бактерій. Проаналізовано роль quorum sensing у розвитку патогенних властивостей і резистентності до антимікробних препаратів таких збудників, як S. aureus, P. аeruginosa, B. fragilis, що досить часто зумовлюють внутрішньолікарняні інфекції. Окреслено можливості екзогенного координованого втручання у механізми QS системи і системи гасіння відчуття кворуму з метою пригнічення вірулентних ознак і передачі генів антимікробної резистентності.
Авторське право (c) 2026 С. І. Климнюк, Л. Б. Романюк, Н. І. Ткачук https://creativecommons.org/licenses/by-nc/4.0
ЧИ ЗМІНИЛАСЯ ЧАСТОТА Й МЕХАНІЗМИ УРАЖЕННЯ СЕРЦЕВО-СУДИННОЇ СИСТЕМИ ЗІ ЗМІНОЮ COVID-19?
COVID-19 – це нове інфекційне захворювання, спричинене коронавірусом 2 тяжкого гострого респіраторного синдрому (SARS-CoV-2). З моменту спалаху в грудні 2019 р. воно спричинило безпрецедентну світову пандемію, що призвело до глобальної кризи в галузі охорони здоров’я людини. Хоча SARS-CoV-2 переважно уражає легені, зумовлюючи інтерстиційну пневмонію та тяжкий гострий респіраторний дистрес-синдром, у багатьох пацієнтів часто спостерігаються значні серцево-судинні ураження. Мета – проаналізувати патогенні механізми серцево-судинного ураження у пацієнтів з COVID-19, а також оцінити динаміку частоти й механізмів ураження серцево-судинної системи (ССС). Найпоширенішими серцево-судинними ураженнями були міокардит і перикардит, гіпертензія, аритмія та серцева недостатність, ішемічна хвороба серця, стресова кардіоміопатія, ішемічний інсульт, порушення згортання крові та дисліпідемія. Двома важливими механізмами серцево-судинного ураження можуть бути пряма вірусна цитотоксичність, а також непрямі гіперімунні реакції організму на SARS-CoV-2-інфекцію. Висновки. Серцево-судинне ураження у пацієнтів з COVID-19 є поширеним явищем і віщує гірший прогноз. Основні патофізіологічні механізми серцево-судинного ураження, пов’язаного з COVID-19, зводяться до прямого пошкодження SARS-CoV-2 відповідних морфологічних структур, а також до непрямих гіпер­імунних реакцій. Однак про повне розшифрування зазначених патофізіологічних механізмів говорити ще рано. Докази, накопичені за період пандемії і в післяпандемічну епоху, свідчать, що частота тяжких гострих уражень ССС зменшилася порівняно з ранніми хвилями інфекції (Wuhan/Alpha/Delta), особливо в популяціях із високим рівнем вакцинації; проте сумарний ризик інцидентних серцево-судинних захворювань упродовж року після інфекції залишається вищим, ніж у неінфікованих осіб. За метааналізами 2023–2024 рр., ризик серцево-судинних подій у перший рік після COVID-19 залишається приблизно в 1,5–2 рази вищим, ніж у загальній популяції. Нині провідну роль набули імунозапальні та дисрегуляційні механізми зазначеного ураження – цитокіновий дисбаланс, ендотеліальна дисфункція, постковідні автоімунні реакції.
Авторське право (c) 2026 V. S. Kopcha https://creativecommons.org/licenses/by-nc/4.0
ЕВОЛЮЦІЯ ВАРІАНТІВ SARS-COV-2: ГЛОБАЛЬНІ ЗАКОНОМІРНОСТІ, НОВІ СУБВАРІАНТИ ТА РЕГІОНАЛЬНИЙ КОНТЕКСТ (УКРАЇНА ТА ВІЛ)
РЕЗЮМЕ. З кінця 2019 р. SARS-CoV-2 еволюціонував у велику кількість ліній, що зумовило повторювані хвилі COVID-19 у світі. У цьому огляді узагальнені сучасні відомості про еволюційну динаміку SARS-CoV-2 з особливим акцентом на субваріантах Omicron, зокрема JN.1 та його похідні, а також на нових лініях, що з’являються у 2025 р. (Nimbus і Stratus). Окреслено ключові механізми, які зумовлюють різноманіття вірусу, – мутації та антигенний дрейф, рекомбінацію, а також тривалу персистенцію збудника в імунокомпрометованих осіб (у тому числі людей, які живуть з ВІЛ). Саме ці процеси можуть сприяти поетапному накопиченню мутацій, що забезпечують вислизання від імунної відповіді. Огляд охоплює наукові публікації та звіти з геномного нагляду за 2019–2025 рр. (ресурси ВООЗ, GISAID, outbreak.info, PubMed/Scopus) і зосереджується на мутаційних профілях ключових варіантів, глобальних тенденціях їх поширення і специфічному для України контексті. Окремий розділ присвячено аналізу причин, чому Україна, попри відносно значний тягар ВІЛ у Східній Європі, не розглядається як значуще джерело глобально домінантних варіантів, що викликають занепокоєння. Серед можливих пояснень обговорюються обмежене секвенування, нижчий потенціал міжнародного поширення, розширення доступу до антиретровірусної терапії, а також випадкові й структурні чинники, необхідні для масового розповсюдження нових вірусних ліній. У підсумку приходимо до висновку, що подальше уникнення імунної відповіді залишається ймовірним, що підкреслює потребу в ефективному геномному нагляді, своєчасному оновленні вакцин і терапевтичних підходів, а також в інтеграції моніторингу COVID-19 із програмами допомоги людям, які живуть з ВІЛ.
Авторське право (c) 2026 L. R. Shostakovych-Koretska https://creativecommons.org/licenses/by-nc/4.0
NIPAH-ІНФЕКЦІЯ – ГЛОБАЛЬНА ЗАГРОЗА ЛЮДСТВУ
У 2018 р. Всесвітня організація охорони здоров’я визнала Nipah-інфекцію, спричинену відповідним вірусом (Nipah virus – NiV), однією з глобальних загроз людству. Авторами здійснено огляд сучасних наукових публікацій щодо епідеміології NiV, описано клінічні випадки у Південній і Південно-Східній Азії та Індії. Проаналізовано шляхи поширення NiV у світі та оцінено ризики його появи в нових регіонах, узагальнено новітні методи діагностики, лікування та вакцинопрофілактики. Основними шляхами зараження NiV на сьогодні є контакт sз плодоїдними кажанами роду Pteropus, з інфікованими свинями, а також споживання контамінованих продуктів. Виявлено два основні штами: малайзійський (NiV-M) з летальністю близько 40 % та бангладеський (NiV-B), що призводить до смерті у 75 % випадків і має підвищену здатність до передачі між людьми. Адаптації вірусу до людських клітин і потенційному підвищенню його заразності сприяють мутації у G-глікопротеїні. Глобалізація, активні торговельні та міграційні зв’язки з ендемічними регіонами (Індія, Бангладеш, Малайзія) створюють ризики занесення NiV до Європи й України з подальшою потенційною адаптацією вірусу до місцевої фауни. Для запобігання поширенню інфекції необхідне суттєве посилення контролю імпорту, підвищення обізнаності медиків щодо клінічних ознак Nipah-інфекції, впровадження специфічної діагностики та забезпечення готовності системи охорони здоров’я до раннього виявлення й ізоляції хворих.
Авторське право (c) 2026 Н. А. Ничик, О. С. Біловус, Я. О. Білик https://creativecommons.org/licenses/by-nc/4.0
РОЛЬ CAPNOCYTOPHAGA SPP. У РОЗВИТКУ ІНФЕКЦІЙНОГО ПРОЦЕСУ
Рід Capnocytophaga об’єднує понад дев’ять видів грамнегативних факультативно анаеробних бактерій, які є коменсалами ротової порожнини людини та тварин. За певних умов, зокрема при імунодефіцитних станах, ці мікроорганізми можуть проявляти патогенні властивості, зумовлюючи тяжкі інфекційні процеси – сепсис, менінгіт, ендокардит, бактеріємію, хоріоамніоніт, викидні та передчасні пологи. Однак роль Capnocytophaga spp. у розвитку патологічних станів ротоглотки та репродуктивних розладів у імунокомпетентних осіб залишається маловивченою. Мета роботи – представити клінічний випадок тривалого субфебрилітету та клінічних проявів тонзиліту з виділенням Capnocytophaga spp. у пацієнтки 38 років; проаналізувати можливий зв’язок цієї інфекції з репродуктивними втратами та іншими патологічними станами. Клінічний випадок. Пацієнтка О., 38 років, звернулася до репродуктолога зі скаргами на безпліддя протягом семи років і втрату двох вагітностей в малому терміні. Під час обстеження виявлено тривалий субфебрилітет (37,2–37,6 °C), явища тонзиліту, гіперемію мигдаликів із мереживоподібним нальотом. При бактеріологічному дослідження слизу з мигдаликів виділено грамнегативні палички, ідентифіковані системою Vitek-2 як Capnocytophaga spp. Враховуючи результати антибіотикограми, призначено лікування левофлоксацином. Температура тіла нормалізувалася на 8-й день лікування, клінічні прояви тонзиліту зникли. Через два місяці після лікування тонзиліту, у зв’язку з тривалим безпліддям, втратами двох вагітностей, зниженням оваріального резерву, ендометріозом яєчника, була запліднена методом in vitro. Вагітність перебігала без ускладнень і завершилась вчасними пологами. В анамнезі у пацієнтки також відзначалася нижньочасткова пневмонія невідомої етіології, що могла бути пов’язана з персистенцією Capnocytophaga spp. Через два роки після епізоду тонзиліту у жінки був діагностований рак мигдалика, однак пряма етіологічна роль Capnocytophaga spp. у цьому процесі не доведена. Висновок. Представлений випадок демонструє можливість розвитку тонзиліту, асоційованого з Capnocytophaga spp., в імунокомпетентної пацієнтки, а також потенційний зв’язок цієї інфекції з невиношуванням вагітності та, можливо, іншими хронічними патологічними процесами. З огляду на труднощі мік­робіологічної ідентифікації та широкий спектр клінічних проявів, Capnocytophaga spp. слід розглядати як можливий етіологічний чинник при затяжних субфеб­рилітетах, нез’ясованих тонзилітах, а також у випадках репродуктивних втрат чи пневмоній невідомого генезу.
Авторське право (c) 2026 O. V. Prokopiv, L. I. Segedii, S. A. Lyshenyuk https://creativecommons.org/licenses/by-nc/4.0
СТРЕПТОКОКОВА (S. PYOGENES + S. PNEUMONIAE) ІНФЕКЦІЯ У ДИТИНИ 12 РОКІВ
Представлено клінічний випадок скарлатини середньотяжкого ступеня у 12-річного хлопчика з виявленням Streptococcus pneumoniae у мазку із ротоглотки. Захворювання розвилося після контакту з хворим на скарлатину та проявлялося типовими клінічними симптомами: гарячкою, тонзилітом, дрібноточковим екзантемним висипом із симптомом Пастіа, «малиновим» язиком і пластинчатим лущенням шкіри в період реконвалесценції. Лабораторні дослідження виявили лейкоцитоз зі значним нейтрофільозом, підвищення швидкості осідання еритроцитів та рівня антистрептолізину-О, що підтверджувало стрептококову етіологію захворювання. Виявлення пневмокока у мазку з ротоглотки розцінюється як можливий прояв супутньої бактерійної інфекції або транзиторного носійства на тлі вже розпочатої антибіотикотерапії. Етіотропне та симптоматичне лікування забезпечило сприятливий перебіг хвороби без розвитку ускладнень. Автори наголошують на необхідності диференційної оцінки результатів бактеріологічних досліджень, динамічного лабораторного моніторингу та кардіологічного контролю у період реконвалесценції з метою профілактики пізніх імунних ускладнень.
Авторське право (c) 2026 М. Б. Дашо, О. Я. Хомин, Р. І. Тандиряк https://creativecommons.org/licenses/by-nc/4.0
СВІТЛА ПАМ’ЯТЬ ПРОФЕСОРУ ЄВГЕНУ ВАСИЛЬОВИЧУ НІКІТІНУ
Стисло викладено основні біографічні віхи й творчий доробок відомого вченого-інфекціоніста, доктора медичних наук, професора, заслуженого діяча науки і техніки України Євгена Васильовича Нікітіна.
Авторське право (c) 2026 https://creativecommons.org/licenses/by-nc/4.0