Науково-практичний журнал "Медична та клінічна хімія" присвячений питанням молекулярних механізмів розвитку патології, біохімії у діагностиці та лікуванні, зокрема, біохімії серцево-судинних хвороб, біохімічній гепатології та нефрології, біохімії ендокринних хвороб, патохімії спадкових хвороб й екстремальних станів, біохімії в хірургічній клініці, нейрохімії та патохімії головного мозку, імунохімії, ксенобіохімії, проблемам і досвіду викладання біологічної та медичної хімії. Журнал включено до переліку наукових фахових видань, у яких можуть публікуватися статті щодо присвоєння наукових ступенів з медицини, біології та біохімії. ISSN 2414-9934 (Online), ISSN 2410-681X (Print)
ЗМІНИ СКЛАДУ ШЛУНКОВОГО СОКУ ПРИ АХАЛАЗІЇ КАРДІЇ І ГРИЖІ СТРАВОХІДНОГО ОТВОРУ ДІАФРАГМИ
Вступ. Шлунковий сік є важливим компонентом системи травлення, що забезпечує процеси пере- травлення їжі, захисту слизової оболонки шлунка та регуляцію моторно-секреторної функції верхніх відділів шлунково-кишкового тракту. Порушення релаксації сфінктерного апарату шлунка, зокрема за ахалазії кардії та гриж стравохідного отвору діафрагми, супроводжуються зміною моторики стравоходу і шлунка та розвитком рефлюксних явищ, що може призводити до перебудови фізико-хімічних та біохімічних характеристик шлункового соку, що відіграє важливу роль у формуванні патологічних змін слизової оболонки верхніх відділів травного тракту. Мета дослідження – оцінити зміни об’єму і фізико-хімічних та біохімічних параметрів шлункового соку за ахалазії кардії та грижі стравохідного отвору діафрагми порівняно з контрольною групою. Методи дослідження. У дослідження було включено 150 пацієнтів із порушенням релаксації сфінктерного апарату шлунка, серед яких 50 осіб з ахалазією кардії та 100 осіб із грижами стравохідного отвору діафрагми. Контрольну групу становили 20 практично здорових осіб. У шлунковому соку визначали об’єм, рівень pH, концентрацію пепсину, глікопротеїнів, жовчних кислот, іонів кальцію (Ca2+) та сумарних метаболітів оксиду азоту (NO)x. Отримані дані представляли у вигляді медіани та міжквартельного інтервалу – Me (Q25; Q75); застосовували непараметричні методи статистики. Результати й обговорення. Обсяг шлункового соку був достовірно збільшений порівняно з контрольною групою: за ахалазії кардії – у 2,9 раза, за гриж стравохідного отвору діафрагми – у 2,2 раза (p < 0,001). Концентрація пепсину знижувалася відповідно у 1,9 та 1,6 раза, глікопротеїнів – у 7,0 та 7,8 раза (p < 0,001). Вміст жовчних кислот і (No)x підвищувався: за ахалазії – у 1,8 та 1,7 раза, за гриж – у 1,4 та 3,5 раза відповідно. Рівень pH статистично не розрізнявся між групами, тоді як концентрації Ca2+ мали граничну статистичну значущість. Найбільш виражені відмінності стосувалися глікопротеїнів і Nox, що свідчить про порушення захисних механізмів слизової оболонки та активацію нітроксидергічної регуляції. Висновки. Ахалазія кардії та грижі стравохідного отвору діафрагми супроводжуються комплексними змінами об’єму та складу шлункового соку, що відображає поєднане порушення моторно-евакуаторної, захисної та регуляторної функцій шлунка.
Авторське право (c) 2026 https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
МЕТАЛОПРОТЕЇНАЗИ ТА ТКАНИННИЙ ІНГІБІТОР МЕТАЛОПРОТЕЇНАЗ У РАНОВОМУ ЛОЖІ ШКІРИ САМОК ЩУРІВ ІЗ МЕТАБОЛІЧНИМ СИНДРОМОМ ПРИ ДІЇ МЕЛАНІНУ
Вступ. У патофізіологічних ускладненнях метаболічного синдрому, зокрема пов’язаних із загоєнням ран, беруть участь матриксні металопротеїнази. Серед сполук, здатних прискорювати загоєння ран, особливе місце займає меланін. Мета роботи – з’ясувати участь металопротеїназ і тканевого інгібітора металопротеїназ у шкірі самок щурів з ожирінням під час загоєння ран за умови їх лікування меланіном. Методи та матеріали. Дослідження проводилися на 40 самках білих нелінійних щурів. Тварин було розділено на 6 груп. Три групи – без ожиріння та три групи із глутамат-індукованим ожирінням (ГІО). Моделювання ран на спинній поверхні здійснювали під загальним наркозом за допомогою тіопенталу натрію. У 4-й групі тварин без ГІО та 6-й групі тварин із ГІО рани щоденно обробляли гелем карбополу з меланіном (0,1 %). Концентрації металопротеїназ (ММП) і тканинного інгібітора металопротеїназ (ТІМП) визначали, використовуючи відповідні набори реактивів, методом непрямого імуноферментного аналізу. Результати й обговорення. За ГІО, де загоєння ран проходило за наявності меланіну (група 6), концентрація ММП-2 зростала в 1,3 раза щодо контролю (група 4). За ГІО (група 4) концентрація ММП- 3 знижується в 1,8 раза щодо контролю (група 1). За ГІО, ГІО і площинній рані, а також ГІО та площинній рані, обробленій меланіном, концентрація ММП-3 практично не змінюється щодо відповідних контролів без ГІО. За ГІО і площинній рані концентрація ММП-9 знижується в 1,6 раза щодо відповідного контрольного значення без ГІО. У щурів контрольної групи із ГІО концентрація ММП-12 знижується в 1,8 раза щодо контролю без ГІО. Концентрація ТІМП за ГІО (група 4) знижується в 1,5 раза щодо контролю без ГІО (група 1). Висновки. 1. Меланін практично не впливає на активності металопротеїназ – ММП-1, ММП-2, ММП-3, ММП-8 та ММП-12 шкіри ранової поверхні за ожиріння самок щурів. Однак у разі оброблення площинних ран самок щурів з ожирінням гелем меланіном активність ММП-9 зростає, що засвідчує її участь у регенеративних процесах. 2. За ожиріння концентрація тканинного інгібітора металопротеїназ шкіри зростає щодо контрольних показників без ожиріння, однак при цьому меланін не впливає на концентрацію даного інгібітора.
ВПЛИВ ГОМОЦИСТЕЇНУ НА ТОНУС АОРТИ ЩУРІВ З РІЗНИМ СТАТУСОМ ЩИТОПОДІБНОЇ ЗАЛОЗИ
Вступ. Гормони щитоподібної залози мають широкий вплив на серцево-судинну систему, діючи як безпосередньо на кардіоміоцити через ядерні рецептори та іонні канали, а також опосередковано через симпатичну нервову систему. Хоча натепер відомо багато про механізми впливу тиреоїдних гормонів на стан серця і судин, залишається нерозкритою низка питань. Останнім часом показано, що важливим чинником регуляції функціювання серцево-судинної системи є сірковмісна амінокислота гомоцистеїн. Водночас залишається невивченим вплив дефіциту й надлишку тиреоїдних гормонів на чутливість судинної стінки до дії гомоцистеїну. Мета дослідження – оцінити in vitro вплив гомоцистеїну на скоротливу активність грудної аорти щурів з експериментально індукованим гіпо- та гіпертиреозом. Методи дослідження. Дослідження проведено на 30 білих щурах, розподілених на 3 групи: інтактні щури; тварини з гіпертиреозом та гіпотиреозом. Вплив гомоцистеїну на скоротливості кільцевих фрагментів грудної аорти оцінювали в спеціальній тензометричній установці за загальноприйнятою методикою. Статистичне оброблення проводили за критерієм Стьюдента з р ≤ 0,05. Результати й обговорення. Під час проведення стендових досліджень in vitro нами показано, що непряма констрикторна дія гомоцистеїну на кільцеві фрагменти аорти вірогідно зростала на тлі гіпотиреозу індукованого мерказолілом (крива «доза-ефект» зміщувалась ліворуч від контрольної, а середньоефективні концентрації були на 24,8–39,3 % меншими, ніж у групі контролю). Водночас за умов гіпертиреозу вазоконстрикторна дія гомоцистеїну в аорті вірогідно знижувалась (крива «доза-ефект» зміщувалась праворуч від контрольної, а середньоефективні концентрації були на 22,8–37,2 % більшими проти контролю). Висновки. Тиреоїдні гормони модулюють чутливість судинної стінки до дії гомоцистеїну: гіпотиреоз супроводжувався посиленням чутливості аорти до констрикторної дії гомоцистеїну, а гіпертиреоз виявляв протилежний ефект.
СТАН ГЛУТАТІОНОВОЇ СИСТЕМИ У ТИМУСІ БІЛИХ ЩУРІВ ПРИ ІНДУКЦІЇ КОЛОРЕКТАЛЬНОГО КАНЦЕРОГЕНЕЗУ
Вступ. Колоректальний рак (КРР) залишається однією з найбільш агресивних форм неоплазій, що характеризується не лише локальною деструкцією тканин кишківника, а й вираженими системними метаболічними порушеннями. Прогресування КРР супроводжується зростанням рівня маркерів перекисного окиснення ліпідів та виснаженням пулу ендогенних тіолів у віддалених від пухлини органах. Особливе занепокоєння викликає стан імунокомпетентних органів, зокрема тимуса, який є центральною ланкою Т-клітинного імуногенезу. Мета дослідження – дослідити стан глутатіонової системи в тимусі білих щурів у динаміці розвитку експериментального колоректального канцерогенезу. Методи дослідження. Дослідження виконано на 98 білих безпородних щурах-самцях. Тварин було розподілено на групи: І – інтактні тварини; ІІ – тварини, яким індукували колоректальний рак шляхом ін’єкції N,N-диметилгідразину гідрохлориду. Тривалість індукування становила 210 днів. Тварин виводили з експерименту кожні 30 днів з метою прослідковування динаміки змін (7 етапів дослідження). Вміст ВГ у гомогенаті тимуса визначали спектрофотометрично з довжиною хвилі 412 нм за інтенсивністю забарвлення тіонітрофенільного аніону, що утворюється під час взаємодії вільних SH-груп із реактивом Елмана. Активність ГП у гомогенаті тимуса визначали спектрофотометрично з довжиною хвилі 340 нм за швидкістю окиснення ВГ у присутності пероксиду водню та азиду натрію. Активність ГР у гомогенаті тимуса визначали спектрофотометрично з довжиною хвилі 340 нм за швидкістю зниження концентрації НАДФ·Н, що витрачається на відновлення окисненого глутатіону. Статистичне оброблення отриманих результатів здійснювали із застосуванням двовибіркового незалежного двостороннього t-критерію Стьюдента та за допомогою однофакторного дисперсійного аналізу (ANOVA) з пост-хок тестом Тьюкі. Результати й обговорення. У гомогенаті тимуса інтактних щурів установлено поступове зниження активності ВГ, ГП та ГР, яке переважно не досягало статистичної значущості між послідовними термінами, але виявляло достовірне зменшення відносно вихідного рівня на пізніх етапах експеримен- ту. За умов N,N-диметилгідразин-індукованого канцерогенезу спостерігали ранні адаптаційні коливан- ня активності компонентів глутатіонової системи з подальшим прогресивним її пригніченням у порівнянні з інтактними показниками, що на 210-ту добу сягало 30,38 % для ВГ, 30,27 % для ГП та 28,54 % для ГР. Висновки. Розвиток N,N-диметилгідразин-індукованого неопластичного процесу супроводжується фазовими змінами глутатіонової системи в тимусі білих щурів: на ранніх етапах спостерігається незначне підвищення рівня ВГ та активності ГП і ГР, що має компенсаторний характер, тоді як на пізніших етапах відбувається їх суттєве пригнічення, що свідчить про виснаження антиоксидантного потенціалу органа.
ПОТЕНЦІЮВАННЯ ПРОТИЗАПАЛЬНОЇ АКТИВНОСТІ НІМЕСУЛІДУ ТА КЕТОРОЛАКУ БЕЗКЛІТИННИМИ КРІОКОНСЕРВОВАНИМИ БІОЛОГІЧНИМИ ЗАСОБАМИ ПРИ ЕКСПЕРИМЕНТАЛЬНОМУ РЕВМАТОЇДНОМУ АРТРИТІ
Вступ. Ревматоїдний артрит є однією з провідних причин хронічного болю, прогресуючої втрати функції суглобів та зниження якості життя. Перспективним підходом вважають біотехнологічне потенціювання дії нестероїдних протизапальних засобів безклітинними кріоконсервованими біологічними засобами, зокрема кріоекстрактом плаценти та кондиціонованим середовищем мезенхімальних стромальних клітин. Мета роботи – оцінити вплив застосування кріоекстракту плаценти та кондиціонованого середовища мезенхімальних стромальних клітин на протизапальну ефективність німесуліду та кеторолаку за умов експериментального ревматоїдного артриту в щурів за даними гематологічних та біохімічних досліджень. Методи дослідження. Ад’ювантний артрит моделювали в щурів введенням повного ад’юванта Фрейнда. Дослідження проведено на 42 щурах-самцях, рандомізованих на шість груп. Лікування проводили з 14-ї по 28-му добу: німесулід і кеторолак вводили внутрішньошлунково, кріоекстракт плаценти та кондиціоноване середовище мезенхімальних стромальних клітин вводили внутрішньом’язово через кожні дві доби. На 28-му добу визначали кількість лейкоцитів, швидкість осідання еритроцитів і концентрацію С-реактивного білка. Результати й обговорення. У контрольній групі без лікування сформувалася виражена системна запальна відповідь: лейкоцитоз понад 21×109/л, підвищення швидкості осідання еритроцитів майже в 4 рази та зростання С-реактивного білка до 19,0 мг/л. Монотерапія німесулідом знижувала лейкоцитоз до 13,1×109/л, швидкість осідання еритроцитів до 12,0 мм/год та С-реактивний білок до 14,0 мг/л, однак показники залишалися вищими за інтактні. Поєднання німесуліду з кріоекстрактом плаценти забезпечувало більш виразну нормалізацію: лейкоцити знижувалися до 8,3×109/л, швидкість осідання еритроцитів до 6,0 мм/год, С-реактивний білок – до 9,6 мг/л. Кеторолак у монотерапії проявляв обмежений ефект, а комбінація кеторолаку з кондиціонованим середовищем мезенхімальних стромальних клітин була найбільш ефективною, з наближенням лейкоцитів і швидкості осідання еритроцитів до інтактних значень та зниженням С-реактивного білка до 11,9 мг/л. Висновки. За умов ад’ювантного артриту в щурів установлено, що монотерапія німесулідом та кеторолаком забезпечує лише часткове зниження показників системної запальної відповіді. Додавання кріоекстракту плаценти до німесуліду та кондиціонованого середовища мезенхімальних стромальних клітин до кеторолаку супроводжується більш вираженим зменшенням лейкоцитозу, уповільненням швидкості осідання еритроцитів і зниженням рівня С-реактивного білка порівняно з монотерапією НПЗЗ. Отримані результати свідчать, що безклітинні кріоконсервовані біологічні засоби потенціюють протизапальну ефективність німесуліду та кеторолаку за умов експериментального артриту.
АКТИВНІСТЬ ОКИСНЮВАЛЬНИХ ПРОЦЕСІВ У ЩУРІВ З АДРЕНАЛІНОВОЮ КАРДІОПАТІЄЮ НА ТЛІ ОТРУЄННЯ ХАРЧОВИМ БАРВНИКОМ АЗОРУБІНОМ
Вступ. Натепер, коли в країні щодня виникають стресові ситуації, що зумовлюють розвиток серцево-судинних захворювань, зустрічаються люди, які вживають продукти з великою кількістю харчових добавок, зокрема барвників, котрі приваблюють своїм насиченим кольором, що може спричиняти негативні реакції в організмі. Мета дослідження – установити активність прооксидантних процесів та антиоксидантної системи щурів з адреналіновою кардіопатією на тлі отруєння харчовим барвником азорубіном. Методи дослідження. В експерименті використано 78 білих щурів-самців. Барвник Е122 вводився інтрагастрально протягом 21 дня в дозі 100 мг/кг маси тіла. Адреналін вводили одноразово внутрішньом’язово в дозі 0,5 мг/кг. Евтаназію проводили з використанням тіопенталу натрію на 3-тю, 24-ту та 48-му годину після введення адреналіну на тлі отруєння азорубіном через 7-й, 14-й та 21-й день. У сироватці крові, серці та печінці визначали вміст продуктів ліпопероксидації та окиснювальної модифікації протеїнів, а також вміст церулоплазміну та каталазну активність. Результати й обговорення. Після ураження адреналіном в отруєних азорубіном щурів вміст ТБК- АП підвищувався в усіх досліджуваних органах і до кінця експерименту в сироватці крові в 7,7 раза перевищував норму і в 1,2 раза був вищим, ніж такий у щурів, отруєних тільки азорубіном. Аналогічне підвищення цього показника відмічалось у печінці та серці щурів. Після ураження тварин обома токсикантами спостерігалось значне підвищення вмісту 2,4-ДНФГ обох фракцій у сироватці крові, печінці та серці щурів. Ці показники прогресивно зростали з подовженням терміну дослідження. У сироватці крові вірогідно (р≤0,05) підвищувався вміст церулоплазміну та каталазна активність, на відміну від зниження останньої в печінці та серці уражених обома токсикантами щурів. Висновки. Отруєння щурів протягом 21 дня харчовим барвником азорубіном призводить до підвищення вмісту показників ліпопероксидації та окисної модифікації протеїнів, що ще більш вираженим стає після ураження щурів підвищеними дозами адреналіну. Зазначено підвищення вмісту церулоплазміну та каталазної активності в сироватці крові щурів після ураження адреналіном на тлі отруєння азорубіном. Протягом експерименту в печінці та серці уражених обома токсикантами щурів прогресивно знижувалась каталазна активність.
ОСОБЛИВОСТІ РОЗВИТКУ ОКСИДАТИВНОГО СТРЕСУ В ПЕЧІНЦІ, НИРКАХ ТА ЛЕГЕНЯХ ЗА УМОВ ПОЛІТРАВМИ, УСКЛАДНЕНОЇ СПЛЕНЕКТОМІЄЮ
Вступ. У сучасних умовах відмічають значне зростання рівня травматизму в Україні та світі. На тлі політравми, поєднаної з травмою черевної порожнини, у близько 40 % випадків виникає пошкодження селезінки. Натепер добре вивченими є віддалені наслідки спленектомії. Однак те, як впливає видалення селезінки на системні порушення за умов політравми, вивчено недостатньо. Мета дослідження – з’ясувати особливості розвитку оксидативного стресу в печінці, нирках та легенях за умов політравми, ускладненої спленектомією. Методи дослідження. Експерименти виконано на статевозрілих щурах-самцях лінії Вістар. У контрольній групі 1 щурів уводили в наркоз. У контрольній групі 2 під наркозом моделювали лапаротомію. У дослідній групі 1 моделювали політравму. У дослідній групі 2 у щурів із політравмою додатково проводили спленектомію. Через 1, 7, 14 та 28 діб у 10 % екстракті гомогенату печінки, нирок та легень визначали каталазну активність і вміст реагентів до тіобарбітурової кислоти. За їх співвідношенням розраховували антиоксидантно-прооксидантний індекс (АПІ). Результати й обговорення. Лапаротомія в ранній посттравматичний період (протягом 1–7 діб посттравматичного) періоду в печінці і нирках супроводжується посиленням прооксидантних механізмів. У легенях лапаротомія не викликає істотного зниження величини АПІ. Моделювання політравми порівняно з контрольною групою 2 супроводжується суттєвим зниженням величини АПІ в печінці протягом усього терміну експерименту, в нирках – через 1, 7 та 14 діб, у легенях – через 1 та 7 діб посттравматичного періоду. У період пізніх проявів травматичної хвороби показник АПІ зростає відповідно з 28 та з 14 діб. Видалення селезінки на тлі модельованої політравми сприяє ще більшому зниженню величини АПІ, що було статистично вірогідним у печінці з 1 доби посттравматичного періоду, в нирках та легенях – із 7 доби. Спленектомія супроводжується більшими прооксидантними порушеннями в печінці, ніж у нирках та легенях. Ступінь зниження величини АПІ у печінці в ці терміни був суттєво більший, ніж у нирці та легенях. Висновок. Додаткова спленектомія на тлі політравми суттєво поглиблює системні порушення травматичної хвороби, зокрема поглиблює оксидативний стрес у внутрішніх органах.
СПІВВІДНОШЕННЯ ІНТЕРЛЕЙКІНІВ IL-10/IL-33 ПРИ ГОСТРИХ ПОРУШЕННЯХ МОЗКОВОГО КРОВООБІГУ ІШЕМІЧНОГО ГЕНЕЗУ
Вступ. Сучасні дослідження показують, що ключову роль у патогенезі ішемічних уражень мозку відіграє не лише гіпоксично-ішемічний компонент, а й активація імунозапальних процесів. Інтерлейкін-10 (IL-10) відомий як потужний протизапальний цитокін, який сприяє обмеженню вторинного пошкодження мозкової тканини. Інтерлейкін-33 (IL-33) може виступати тригером гострої запальної відповіді, посилюючи інфільтрацію імунних клітин і модифікуючи перебіг ішемічного ураження. Вивчення змін рівнів IL-10 і IL-33 та їх співвідношення в пацієнтів з ішемічним інсультом (ІІ) та транзиторною ішемічною атакою (ТІА) дозволить краще зрозуміти механізми розвитку запальної відповіді, знайти потенційні прогностичні маркери. Мета дослідження – проаналізувати особливості змін вмісту у крові IL-10, IL-33 і їх співвідношення в пацієнтів із транзиторною ішемічною атакою та ішемічним інсультом на першу добу захворювання. Матеріали і методи дослідження. Обстежено 26 пацієнтів з ТІА віком 49±5,8 років та 58 пацієнтів з ІІ віком 54,5±6,7 років. Дослідження вмісту IL-10 та IL-33 у сироватці крові з подальшим підрахунком їх співвідношення проводилось на 1 добу захворювання. Результати і обговорення. Не виявлено вірогідної різниці у вмісті IL-10 і IL-33 у крові пацієнтів з ТІА та ІІ на першу добу захворювання. Водночас інтегральне співвідношення IL-10/IL-33 у хворих на ТІА було статистично значуще вищим, ніж у хворих на ІІ, що свідчить про наявність відмінностей у балансі між протизапальними та прозапальними механізмами імунної відповіді. Висновки. Достовірно вище співвідношення IL-10/IL-33 за ТІА порівняно з ІІ відображає більш виражений протизапальний імунний зсув та ефективніший контроль запалення, що може зумовлювати легший клінічний перебіг. Отримані дані обґрунтовують доцільність використання співвідношення IL-10/IL-33 як чутливого маркера імунозапального балансу та потенційного прогностичного показника за гострих ішемічних цереброваскулярних подій.
IN SILICO АНАЛІЗ ADME-ПАРАМЕТРІВ ПОХІДНИХ 4-R-5-ФЕНЕТИЛ-1,2,4-ТРІАЗОЛ-3-ТІОНІВ
Вступ. Похідні 1,2,4-тріазолу є перспективним класом гетероциклічних сполук із широким спектром біологічної активності. Сучасні підходи до дослідження потенційних активних фармацевтичних інгредієнтів передбачають раннє in silico оцінювання їх фармакокінетичних характеристик, що дозволяє прогнозувати придатність сполук до створення лікарських форм. Мета дослідження – провести in silico аналіз ADME-параметрів перспективних похідних 4-R-5-фенетил-1,2,4-тріазол-3-тіонів. Методи дослідження. Дослідження проведено з використанням бібліосемантичного, аналітичного та порівняльного методів. Прогнозування фармакокінетичних і фізико-хімічних параметрів (LogP, TPSA, LogS, абсорбція в шлунково-кишковому тракті, проникність через біологічні бар’єри, взаємодія з ферментами системи CYP450) здійснювали за допомогою онлайн-платформи SwissADME. Оцінювання відповідності критеріям лікоподібності та синтетичної доступності виконували з позицій сучасної фармацевтичної технології. Результати й обговорення. Встановлено, що всі досліджувані похідні 4-R-5-фенетил-1,2,4-трі- азол-3-тіонів характеризуються сприятливим ADME-профілем, високою прогнозованою абсорбцією в шлунково-кишковому тракті та відповідають основним критеріям лікоподібності. Показано, що сполуки 4–6 мають оптимальний баланс ліпофільності та полярності, тоді як сполуки 2 і 3 вирізняються більш сприятливим прогнозованим метаболічним профілем. На підставі інтегральної оцінки фармако- кінетичних і фізико-хімічних характеристик сполуку 6 ідентифіковано як сполуку-лідера, для якої найбільш доцільною є тверда пероральна лікарська форма. Висновки. Отримані результати підтверджують доцільність використання ADME-параметрів як ефективного інструменту раннього вибору раціональної лікарської форми. ADME-орієнтований підхід забезпечує науково обґрунтовану інтеграцію фармакокінетичних даних у процес фармацевтичного розроблення та створює передумови для подальших технологічних і доклінічних досліджень похідних 4-R-5-фенетил-1,2,4-тріазол-3-тіонів.
ДОСЛІДЖЕННЯ АМІНОКИСЛОТНОГО СКЛАДУ ТРАВИ ШАВЛІЇ БЛИСКУЧОЇ ТА ЕКСТРАКТУ ГУСТОГО
Вступ. Амінокислоти відіграють важливу роль у життєдіяльності організму людини, беручи участь у синтезі білків, регуляції біохімічних процесів та підтриманні функціювання основних систем організму. Лікарські рослини є перспективним джерелом амінокислот, однак дані щодо амінокислотного складу шавлії блискучої (Salvia splendens Sellow ex Roem. et Schultes) є обмеженими. Мета дослідження. Дослідити якісний склад і кількісний вміст вільних і зв’язаних амінокислот у траві шавлії блискучої та екстракті густому. Матеріали і методи. Амінокислотний склад досліджували методом газової хромато-мас-спектрометрії з використанням системи Agilent 6890N/5973 inert. Ідентифікацію амінокислот проводили шляхом порівняння часу утримування стандартів амінокислот та за наявністю репрезентативних молекулярних та фрагментарних іонів. Результати. У траві шавлії блискучої ідентифіковано 11 вільних і 16 зв’язаних амінокислот, у густому екстракті – 10 вільних і 14 зв’язаних. У вільному стані в траві домінували аланін, валін і пролін; у зв’язаному – аспарагінова кислота, лейцин і пролін. У густому екстракті у вільному стані переважали аланін, гліцин, фенілаланін і валін, а у зв’язаному – пролін, аланін та ізолейцин. Сумарний вміст зв’язаних амінокислот перевищував вміст вільних. Висновки. Установлено, що трава шавлії блискучої та її густий екстракт є джерелом амінокислот, з переважанням зв’язаних форм. Отримані результати можуть бути використані для стандартизації рослинної сировини та екстракту.
ВИЗНАЧЕННЯ ОРГАНІЧНИХ КИСЛОТ У КВІТКАХ ДЕЯКИХ ВИДІВ ЛІКАРСЬКИХ РОСЛИН МЕТОДОМ ГАЗОВОЇ ХРОМАТОГРАФІЇ З МАС-СПЕКТРОМЕТРІЄЮ (ГХ/МС)
Вступ. Органічні кислоти є одними з основних речовин первинного синтезу, що наявні в рослинах у високих концентраціях. Вони відіграють важливу роль у життєдіяльності людини, є джерелом енергії, будівельним матеріалом, регулятором pH. Органічні кислоти проявляють протизапальну, бактерицидну дію, нормалізують діяльність травної системи, покращують апетит, регулюють секрецію жовчі та панкреатичного соку, мають антисептичні та детоксикаційні властивості, знайшли широке застосування в косметології. Мета дослідження – вивчення органічних кислот у квітках деяких маловивчених видів лікарських рослин. Методи дослідження. Матеріалом для досліджень були квітки настурції великої (Tropaeolum majus L.), мальви кучерявої (Malva crispa L.), мальви мелюки (Malva meluca Graebn.) і чорнобривців розлогих (Tagetes patula L.), які заготовляли на присадибних ділянках на території Тернопільської області. Для експериментальних досліджень використовували сировину врожаю 2025 року. Визначення і встановлення кількісного вмісту індивідуальних органічних кислот у досліджуваній сировині проводили на газовій хромато-масспектрометричній системі Agilent 6890N/5973inert (Agilent technologies, USA). Ідентифікацію органічних кислот здійснювали шляхом порівняння часів утримання стандартів (щавлева, малеїнова, бурштинова, ітаконова, яблучна, α-кетоглутарова, лимонна та ізолимонна кислоти) і за базою даних NIST. Результати й обговорення. Методом ГХ/МС у квітках чорнобривців розлогих, настурції великої, мальви кучерявої і мальви мелюки ідентифіковано та визначено кількісний вміст таких індивідуальних органічних кислот – щавлевої, малонової, фумарової, лимонної, ізолимонної, бурштинової та яблучної; не виявлено α-кетоглутарової, цис-аконітової, саліцилової, левулінової та малеїнової кислот. У квітках настурції великої, мальви кучерявої і мальви мелюки домінувала лимонна кислота, вміст якої становив 1481,98 мкг/г (58,32 % від сумарної кількості ідентифікованих органічних кислот), 1813,31 мкг/г (52,00 %) і 1484,84 мкг/г (47,45 %) відповідно. У чорнобривців розлогих переважала яблучна кислота – 950,30 мкг/г (52,93 % від сумарної кількості ідентифікованих органічних кислот). Вміст лимонної кислоти у чорнобривців розлогих квітках становив 444,27 мкг/г (24,75 % від сумарної кількості ідентифікованих органічних кислот). Дещо в менших кількостях у квітках настурції великої, мальви кучерявої і мальви мелюки було яблучної кислоти – 707,66 мкг/г (27,86 % від сумарної кількості ідентифікованих органічних кислот), 474,66 мкг/г (13,87 %) і 430,60 мкг/г (13,76 %) відповідно. Висновки 1. Встановлено якісний склад і визначено кількісний вміст індивідуальних органічних кислот у квітках чорнобривців розлогих, настурції великої, мальви кучерявої і мальви мелюки. Переважною органічною кислотою в настурції великої, мальви кучерявої і мальви мелюки була лимонна кислота (1481,98 мкг/г, 1813,31 мкг/г і 1484,84 мкг/г відповідно); у чорнобривців розлогих квітках – яблучна (950,30 мкг/г). 2. Найвищий сумарний вміст індивідуальних органічних кислот виявлено у квітках мальви кучерявої (3421,50 мкг/г), найменший – у чорнобривців розлогих (1795,23 мкг/г), що майже у 2 рази менше.
АНАЛІЗ ОСОБЛИВОСТЕЙ ЕНДОГЕННОЇ ІНТОКСИКАЦІЇ ТА СТРУКТУРНИХ ЗМІН ЩИТОПОДІБНОЇ ЗАЛОЗИ ЩУРІВ В УМОВАХ ЗМОДЕЛЬОВАНОЇ ПІСЛЯРЕЗЕКЦІЙНОЇ ПОРТАЛЬНОЇ ГІПЕРТЕНЗІЇ
Вступ. Особливості ендогенної інтоксикації та морфологічних змін щитоподібної залози за порушень гемодинаміки в портальній системі вивчені недостатньо. Мета дослідження – провести аналіз особливостей ендогенної інтоксикації та структурних змін щитоподібної залози щурів в умовах змодельованої післярезекційної портальної гіпертензії. Методи дослідження. Морфологічними та біохімічними методами досліджено щитоподібну залозу трьох груп білих щурів: перша група – 15 контрольних тварин, друга – 30 щурів з післяопераційною гіпертензією в системі ворітної вени, третя – 17 тварин з післяопераційною портальною гіпертензією, ускладненою поліорганною недостатністю. Післярезекційну портальну гіпертензію моделювали шляхом видалення лівої та правої бокових часток печінки. У сироватці крові визначили вміст молекул середньої маси, еритроцитарний індекс інтоксикації та концентрацію циркулюючих імунних комплексів. Морфометрично на мікропрепаратах щитоподібної залози обчислювали обсяги пошкоджених ендотеліоцитів в артеріальному, венозному руслах, тироцитів, відносний об’єм паренхіми, строми, стромально-паренхіматозні відношення, ядерно-цитоплазматичні індекси ендотеліоцитів артерій, вен, тироцитів. Кількісні величини обробляли статистично. Результати й обговорення. Встановлено, що резекція лівої та правої бокових часток печінки в білих щурів призводила до виникнення післярезекційної портальної гіпертензії При цьому в 36,1 % тварин розвинулася поліорганна недостатність. В умовах змодельованої патології в сироватці крові щурів виявлений виражений ендотоксикоз, у мікропрепаратах щитоподібної залози значні патоморфологічні зміни її структур. Ендогенна інтоксикація та патоморфологія щитоподібної залози домінували в разі поєднання післярезекційної портальної гіпертензії з поліорганною недостатністю. Показники вираженості ендотоксикозу корелювали з морфологічними змінами в щитоподібній залозі. Висновки. Видалення правої та лівої бокових часток печінки призводить до післярезекційної портальної гіпертензії, зростання ендогенної інтоксикації та пошкоджень структур щитоподібної залози. Ступінь зростання ендотоксикозу і вираженість структурних змін щитоподібної залози переважали в разі поєднання післярезекційної портальної гіпертензії з поліорганною недостатністю. Виявлено корелятивні зв’язки між показниками ендогенної інтоксикації та морфологічними змінами структур щитоподібної залози, які найбільш виражено проявлялися між еритроцитарним індексом інтоксикації та обсягом пошкоджених ендотеліоцитів вен щитоподібної залози (r= +0,66 ± 0,05).
ДОСЛІДЖЕННЯ ВІТЧИЗНЯНОГО РИНКУ ГОМЕОПАТИЧНИХ ЛІКАРСЬКИХ ЗАСОБІВ, ЩО ЧИНЯТЬ ВПЛИВ НА ФУНКЦІОНУВАННЯ ТРАВНОЇ СИСТЕМИ ТА ПЕРЕБІГ МЕТАБОЛІЧНИХ ПРОЦЕСІВ В ОРГАНІЗМІ ЛЮДИНИ
Мета роботи: аналіз асортименту вітчизняного ринку гомеопатичних лікарських засобів, що чинять вплив на функціювання травної системи та перебіг метаболічних процесів в організмі людини та дослідження їх складу. Матеріали та методи. Матеріали: Державний реєстр лікарських засобів України, на гомеопатичні лікарські засоби групи А «Засоби, що впливають на харчову систему та метаболічні процеси», їх склад. Методи: інформаційного пошуку, аналізу, маркетингові дослідження, узагальнення. Результати та обговорення. За допомогою контент-аналізу Державного реєстру ЛЗ вивчено та проведено сегментацію ГЛЗ, що належать до групи А «Засоби, що впливають на харчову систему та метаболічні процеси» щодо виду ЛФ, країни та фірм виробників. Установлено, що станом на 10 січня 2026 року на фармацевтичному ринку України було зареєстровано 43 позиції ГЛЗ, що діють на харчову систему та метаболічні процеси, з яких лише 13,96 % були виготовлені в Україні. Решта продукції постачають 7 фірм-виробників, з яких 64,87 % становить продукція «Біологіше Хайльміттель Хеель ГмбХ» (Німеччина). Досліджено склад ГЛЗ досліджуваної групи, встановлено наявність 170 субстанцій. Досліджено гомеопатичні розведення, в яких вони зустрічаються, та частота їх повторень. Частка АФІ рослинного походження становить 40,59 %. Установлено наявність 4 препаратів тваринного походження, 25 суіс-органних препаратів і 2 нозодів. Особливістю ГЛЗ досліджуваної групи є наявність в їх складі АФІ, котрі впливають на метаболічні процеси (частка яких становить 18,8 %). Висновки. Досліджено асортимент і вивчено склад гомеопатичних лікарських засобів, що чинять вплив на функціювання травної системи і перебіг метаболічних процесів в організмі людини. Отримані дані можуть бути використані для оптимізації фармацевтичної допомоги, покращення раціонального вибору лікарських засобів та оптимізації процесів ухвалення рішень у сфері охорони здоров’я щодо функціювання травної системи і перебіг метаболічних процесів в організмі людини.
ДОСЛІДЖЕННЯ ФІЗИКО-ХІМІЧНИХ ВЛАСТИВОСТЕЙ ТА ЛІКОПОДІБНОСТІ МОЛЕКУЛ ГІДРАЗИДІВ О,О-ДІАРИЛТІОФОСФОРНИХ КИСЛОТ МЕТОДАМИ IN SILICO
Вступ. Для прогнозування біологічної активності нових сполук краще використовувати обчислювальні методи, порівняно з традиційними експериментальними дослідженнями. Це здешевлює розроблення і скорочує час випуску нових ліків на ринок, усуває потребу тестування на тваринах тощо. На відміну від добре описаних у літературі гідразидів ароматичного та карбонового рядів, фосфоровмісні гідразиди досі не ставали об’єктом систематичних віртуальних досліджень. Це зумовлює актуальність застосування in silico методів щодо гідразидів O,O-діарилтіофосфорних кислот. Такий підхід, підкріплений потужною базою сучасного органічного синтезу, відкриває нові перспективи для цілеспрямованого створення високоефективних лікарських засобів. Мета дослідження – за допомогою вебресурсів вивчити фізико-хімічні параметри молекул гідразидів О,О-діарилтіофосфорних кислот і спрогнозувати лікоподібність цих сполук. Методи дослідження. Були використані безкоштовні програмні пакети SwissADME (http://www.swissadme.ch/), pkCSM (https://biosig.lab.uq.edu.au/). Результати й обговорення. Прогноз біодоступності досліджуваних сполук було здійснено із використанням правил Ліпінського та Вебера. За всіма критеріями значення потрапили в допустимі межі (молекулярна маса, рівень ліофільності, кількість атомів Гідрогену акцепторів Н-зв’язку, кількість атомів Гідрогену донорів Н-зв’язку, кількість зв’язків, що обертаються, площа доступної поверхні молекули). Тестовані сполуки також «пройшли» фільтри лікоподібності Гоше: коефіцієнт розподілу, молекулярна маса, молярна рефракція і загальна кількість атомів. Прогнозуючи пероральну біодоступність, ураховано такі фізико-хімічні властивості молекул гідразидів О,О-діарилтіофосфорних кислот, як: ліпофільність, розмір, полярність, нерозчинність, гнучкість і ненасиченість зв’язків. В оптимальний діапазон потрапили всі параметри, за винятком ненасиченості зв’язків. Це не виключає високої біодоступності сполук у разі перорального прийому. Висновки. Методами in silico доведено, що фізико-хімічні параметри 7 досліджених гідразидів О,О-діарилтіофосфорних кислот відповідають критеріям лікоподібності Ліпінського, Вебера і Гоше.
ДИНАМІКА ПОКАЗНИКІВ ЕНДОГЕННОЇ ІНТОКСИКАЦІЇ, АНТИОКСИДАНТНОЇ ТА ІМУННОЇ СИСТЕМИ ПРИ МОДЕЛЬОВАНІЙ ТРОФІЧНІЙ ВИРАЗЦІ У ЩУРІВ
Вступ. Трофічні виразки є серйозним ускладненням при хронічній венозній недостатності, цукровому діабеті та оклюзійніх захворюваннях судин. Традиційні методи лікування часто не забезпечують повного вилікування, тому необхідно дослідити ефективні регенеративні підходи. Мета. Дослідити динаміку ендогенної інтоксикації, антиоксидантної та імунної системи в організмі білих лабораторних нелінійних щурів при трофічних виразках тканин. Методи дослідження. Експеримент проведено на статевозрілих білих щурах-самцях масою 200– 220 г з віварію ТНМУ імені І. Я. Горбачевського МОЗ України. Хронічну трофічну виразку моделювали за методикою В. Г. Дживака, поєднуючи механічне ушкодження та нанесення 10 % розчину CaCl2 для індукції коагуляційного некрозу. Визначали показники ендогенної інтоксикації (МСМ), концентрацію церулоплазміну, рівні імуноглобулінів IgA, IgM, IgG, маркери перекисного окиснення ліпідів (ДК, МДА), активність антиоксидантних ферментів (СОД, каталаза) та відновленого глутатіону. Статистичну обробку проводили у Statistica 10.0 (StatSoft Inc., США). Результати та обговорення. Отримані результати свідчать, що розвиток модельованої трофічної виразки супроводжується значним підвищенням синтезу церулоплазміну, що відображає активацію системи АОЗ у відповідь на зростання інтенсивності вільнорадикальних процесів. Підвищення рівня МСМ вказує на розвиток ендогенної інтоксикації, найвищі їх показники на 7–14 добу збігаються з періодом активного ушкодження. Зниження рівня МСМ після 14-ї доби – результат поступового відновлення функціональної активності печінки, нирок та АОС. Повне нормалізування МСМ(254) на 28-му добу – ефективна елімінація низькомолекулярних токсинів, тоді як незначна гіперконцентрація МСМ(280) вказує на наявність залишкових явищ інтоксикації. Висновки. Розвиток експериментальної трофічної виразки супроводжується активацією процесів ПОЛ, зростанням рівня ДК, підвищенням рівня малонового діальдегіду. Максимальні концентрації показників на 7–14-ту добу відповідають фазі активного деструктивно-запального процесу. Подальше зниження їх після 14-ї доби вказує на часткову активацію антиоксидантної системи, спрямовану на відновлення клітинного гомеостазу. Однак навіть на 21-шу добу їх рівні залишаються вищими за контроль, що свідчить про збереження оксидативного стресу. Лише до 28-ї доби простежується тенденція до нормалізації, що може бути наслідком репаративних процесів і стабілізації мембранних структур.
НАДФН-ЗАЛЕЖНИЙ РЕДОКС-ГОМЕОСТАЗ У ГОЛОВНОМУ МОЗКУ ПРИ МЕТАБОЛІЧНОМУ СИНДРОМІ: МЕХАНІЗМИ ПОРУШЕННЯ ТА НАПРЯМИ КОРЕКЦІЇ
Вступ. Метаболічний синдром асоціюється не лише з кардіометаболічними ускладненнями, а й із цереброваскулярними порушеннями, у патогенезі яких провідну роль відіграють ендотеліальна дисфункція, порушення мікроциркуляції та підвищення проникності гематоенцефалічного бар’єра. Для пояснення стійкості або вразливості бар’єрних структур доцільно аналізувати не лише роль оксидативного стресу, а й біохімічні ланки, що визначають відновлювальні можливості клітин. Мета дослідження: узагальнити сучасні дані щодо ролі відновленого нікотинамідаденіндинуклеотидфосфату (НАДФН) у підтриманні редокс-гомеостазу головного мозку за метаболічного синдрому. Методи дослідження. Проведено огляд публікацій 2020–2025 років. Пошук здійснювався в міжнародних базах даних PubMed/MEDLINE, ScienceDirect, Scopus, Wiley Online Library, Web of Science, PubMed Central, Google Scholar та ResearchGate. Використовувались ключові терміни «метаболічний синдром», «гематоенцефалічний бар’єр», «головний мозок», «НАДФН», «оксидативний стрес». До аналізу включали систематичні огляди, клінічні дослідження, метааналізи, що висвітлюють взаємозвʼязок між цереброваскулярними порушеннями, механізмами ушкодження ГЕБ та розвитком метаболічного синдрому. Результати й обговорення. НАДФН є ключовим ресурсом для функціювання глутатіонової та тіоредоксинової систем, що забезпечують нейтралізацію вільнорадикального окиснення та стабільність білків щільних контактів. У разі метаболічного синдрому зростають витрати НАДФН через активацію поліолового шляху, підвищення активності NOX і шляхи, пов’язані з кінцевими продуктами глікації та запальною активацією ендотелію. Це сприяє ендотеліальній дисфункції, деградації позаклітинного матриксу, підвищенню проникності гематоенцефалічного бар’єра й порушенню нейроваскулярного спряження. Обговорено підходи, що потенційно підтримують бар’єрні структури, зокрема засоби метаболічної корекції з судинними ефектами, модуляцію ренін-ангіотензинової системи, статини та активацію NRF2-залежних цитопротекторних механізмів. Висновки. НАДФН-орієнтована концепція дозволяє послідовно пов’язати метаболічні порушення за метаболічного синдрому з бар’єрною дисфункцією та цереброваскулярними наслідками через виснаження відновлювальної потужності головного мозку.
РОЛЬ ВІТАМІНІВ B12, B6 ТА ФОЛІЄВОЇ КИСЛОТИ В ПАТОГЕНЕЗІ НЕЙРОСЕНСОРНОЇ ПРИГЛУХУВАТОСТІ
ВСТУП. ПОРУШЕННЯ слуху є однією з провідних причин інвалідизації населення у світі та характеризується неухильним зростанням поширеності, що зумовлює актуальність пошуку ефективних профілактичних і терапевтичних стратегій. Однією з найпоширеніших форм стійкої втрати слуху є нейросенсорна приглухуватість, патогенез якої має багатофакторний характер і включає генетичні, судинні, метаболічні та екзогенні чинники. У межах сучасної патофізіологічної парадигми особлива увага приділяється ролі аліментарних детермінант, зокрема вітамінів групи B, у модифікації ризику слухової дисфункції. МЕТА ДОСЛІДЖЕННЯ – узагальнити сучасні наукові дані щодо ролі вітамінів B6, B9 (фолієвої кислоти) та B12 у патогенезі нейросенсорної приглухуватості. МЕТОДИ ДОСЛІДЖЕННЯ. Проведено аналітичний огляд публікацій 2016–2025 років, відібраних у базі MEDLINE/PubMed за ключовими словами, що стосуються вітамінів групи B, гомоцистеїну та порушень слуху. РЕЗУЛЬТАТИ Й обговорення. Узагальнені дані свідчать, що вітаміни B6, B9 і B12 є ключовими кофакторами одновуглецевого метаболізму та регуляторами циклу метіоніну, від ефективності яких залежить утилізація гомоцистеїну. Їх дефіцит асоціюється з гіпергомоцистеїнемією, активацією оксидативного стресу, ендотеліальною дисфункцією та мікроангіопатичними змінами у структурах внутрішнього вуха. Експериментальні дослідження демонструють зв’язок між порушенням фолатного циклу та ушкодженням завитки, тоді як клінічні роботи вказують на можливість уповільнення прогресування вікової та інших форм нейросенсорної приглухуватості за умов корекції дефіциту відповідних вітамінів. ВИСНОВКИ. ОТРИМАНІ результати підтверджують доцільність розгляду вітамінів B6, B9 та B12 як потенційно модифікованих чинників ризику нейросенсорної приглухуватості та обґрунтовують перспективність патогенетично спрямованих нутритивних заходів у профілактиці й комплексному лікуванні слухових порушень.
СЕРТРАЛІН ЯК ОБ’ЄКТ ХІМІКО-ТОКСИКОЛОГІЧНОГО АНАЛІЗУ (ОГЛЯД ЛІТЕРАТУРИ)
Вступ. Депресія є поширеним психічним розладом і одним з основних факторів, що сприяють глобальному тягарю захворювань. За даними Всесвітньої організації охорони здоров’я, депресія є другою провідною причиною інвалідності у світі та, за прогнозами, посяде перше місце до 2030 року. За оцінками, 4 % населення страждають від депресії – це приблизно 332 мільйони людей у світі. Фармакотерапія із застосуванням антидепресантів залишається базовим методом лікування депресивних станів незалежно від їх нозологічної форми. Вибір конкретного препарату насамперед ґрунтується на особливостях клінічної та психопатологічної структури депресивного розладу. Сертралін є одним із сучасних антидепресантів класу селективних інгібіторів зворотного захоплення серотоніну (СІЗЗС), який широко застосовується для лікування депресивних розладів, генералізованого тривожного розладу, панічно- го розладу, обсесивно-компульсивного розладу, посттравматичного стресового розладу та соціальної фобії. Препарат характеризується високою ефективністю та відносно сприятливим профілем безпеки, що зумовило його широке використання в медичній практиці як за кордоном, так і в Україні. Метою вивчення сертраліну в хіміко-токсикологічному аспекті є аналіз його фармакологічних і токсикологічних властивостей, особливостей метаболізму та механізмів розвитку побічних і токсичних ефектів, а також оцінення ризиків передозування і лікарських взаємодій. Важливим напрямом є розроблення й удосконалення методів якісного і кількісного визначення сертраліну та його метаболітів у біологічних об’єктах, що сприяє підвищенню ефективності лабораторної діагностики гострих отруєнь, контролю терапевтичних концентрацій і покращенню оцінювання токсикологічних ризиків за комбінованого застосування з іншими психоактивними речовинами. Мета роботи – систематизувати та проаналізувати сучасні підходи до ідентифікації й кількісного визначення сертраліну в різних за природою об’єктах дослідження. Висновки. Проведений огляд наукових джерел свідчить, що створення та валідація нових, а також оптимізація наявних аналітичних і біоаналітичних методів, зокрема методик ізолювання прегабаліну з різних об’єктів, залишаються актуальними завданнями хіміко-токсикологічного аналізу та фармацевтичного контролю.