Науково-практичний журнал "Медична та клінічна хімія" присвячений питанням молекулярних механізмів розвитку патології, біохімії у діагностиці та лікуванні, зокрема, біохімії серцево-судинних хвороб, біохімічній гепатології та нефрології, біохімії ендокринних хвороб, патохімії спадкових хвороб й екстремальних станів, біохімії в хірургічній клініці, нейрохімії та патохімії головного мозку, імунохімії, ксенобіохімії, проблемам і досвіду викладання біологічної та медичної хімії. Журнал включено до переліку наукових фахових видань, у яких можуть публікуватися статті щодо присвоєння наукових ступенів з медицини, біології та біохімії. ISSN 2414-9934 (Online), ISSN 2410-681X (Print)
ФАКТОРИ РОСТУ ТА HIF-1α В РАНОВОМУ ЛОЖІ ЩУРІВ ІЗ МЕТАБОЛІЧНИМ СИНДРОМОМ
Вступ. Процес гоєння ран шкіри починається одразу після ураження і є динамічним та складним біологічним процесом. Причини того, що рани не закриваються, загалом досі незрозумілі. У цьому плані найбільшу увагу привертають до себе фактори росту – клас сигнальних молекул, які необхідні для регуляції різноманітних клітинних процесів, зокрема й проліферації, диференціації, ангіогенезу, виживання, запалення та відновлення тканин або фіброзу. Мета дослідження – з’ясувати концентрації факторів росту у шкірі при загоєнні повношарових вирізаних площинних ран у щурів різної статі із глутамат-індукованим ожирінням за умови їх лікування гелем карбополу з меланіном. Методи дослідження. Новонароджені самці і самки окремо були рандомізовано розділені на 6 груп. Три групи без ожиріння та три групи із глутамат-індукованим ожирінням. Моделювання ран на спинній поверхні здійснювали під загальним наркозом за допомогою тіопенталу натрію в дозі 60 мг/кг маси тварини. У 6-й групі тварин із глутамат-індукованим ожирінням рани щоденно обробляли гелем карбополу (0,5 %) – універсальним загущувачем для надання розчину желеподібної консистенції (Carbopol 980) з меланіном (0,1 %). Рівень факторів росту визначали за допомогою відповідних наборів реактивів, методом непрямого імуноферментного аналізу (ELISA) за стандартним протоколом Результати й обговорення. Показано, що в щурів контрольної групи із глутамат-індукованими ожирінням концентрація інсуліноподібного фактору росту (IGF) зростає в 1,5 раза щодо контролю без ожиріння. За наявності глутамат-індукованого ожиріння і площинної рани концентрація даного фактору росту зростає в 1,9 раза, а в разі індукованого ожиріння і наявності площинної рани, обробленої меланіном, концентрація даного фактору зростає в 1,7 раза щодо відповідних значень без ожиріння. Концентрації епідермального фактору росту (EGF) за глутамат-індукованого ожиріння теж зростають, як у контролі, так і за наявності площинної рани та площинної рани, обробленої меланіном, в 1,4, 2,2 і 1,6 раза відповідно. Показано, що за глутамат-індукованого ожиріння концентрація факторів росту фібробластів зростає в 1,6 раза щодо контролю. За наявності площинної рани та площинної рани, обробленої меланіном, вона зростає у 2,0 і 1,8 раза відповідно. У самців і самок із глутамат-індукованим ожирінням щоденна обробка ран гелем карбополу з меланіном прискорювала загоєння ран, у цьому процесі задіяні фактори росту (IGF, EGF, FGF, PDGF, TGF, NGF, VEGF), концентрація яких вірогідно зростає щодо контрольних значень без ожиріння. Висновки. У самців і самок із глутамат-індукованим ожирінням щоденна обробка ран гелем карбополу з меланіном прискорювала загоєння ран і суттєво зменшувала площу уражень упродовж експерименту. У цьому процесі задіяні фактори росту, концентрація яких достовірно зростає.
Авторське право (c) 2026 Медична та клінічна хімія https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
ДИНАМІКА АКТИВНОСТІ АНТИОКСИДАНТНИХ ФЕРМЕНТІВ У ТИМУСІ БІЛИХ ЩУРІВ ЗА УМОВ ІНДУКОВАНОГО КАНЦЕРОГЕНЕЗУ
Вступ. Онкологічні захворювання залишаються однією із провідних причин смертності у світі. Одним із ключових чинників, що сприяють ініціації та прогресуванню неопластичного процесу, є оксидативний стрес. Тимус, як центральний орган Т-лімфопоезу, особливо чутливий до змін оксидативного статусу, а дослідження стану антиоксидантних ферментів у цьому органі як показника системної відповіді організму на розвиток пухлинного процесу набуває значної актуальності. Мета дослідження – визначити зміни активності супероксиддисмутази і КТ в тимусі білих інтактних щурів і у тварин із моделлю N,N-диметилгідразин-індукованого канцерогенезу. Методи дослідження. Дослідження виконано на 98 білих безпородних щурах-самцях. Тварини були розподілені на групи: І – інтактні тварини; ІІ – тварини, яким індукували колоректальний рак шляхом ін’єкції N,N-диметилгідразину гідрохлориду. Тривалість індукування становила 210 днів, тварин виводили з експерименту кожні 30 днів з метою простеження динаміки змін (7 етапів дослідження). Активність супероксиддисмутази в гомогенаті тимуса визначали за здатністю ферменту пригнічувати відновлення нітротетразолію синього. Каталазну активність оцінювали спектрофотометрично на основі здатності пероксиду водню розкладатися на воду та кисень і утворювати зі сполукою амонію молібдату стабільний жовтий комплекс. Статистичну обробку отриманих результатів здійснювали із застосуванням двовибіркового незалежного двостороннього t-критерію Стьюдента та за допомогою однофакторного дисперсійного аналізу (ANOVA) з постхок-тестом Тьюкі. Результати й обговорення. У гомогенаті тимуса інтактних щурів встановлено поступове зниження активності супероксиддисмутази й каталази, яке переважно не досягало статистичної значущості між послідовними термінами, але виявляло достовірне зменшення щодо вихідного рівня на пізніх етапах експерименту. За умов N,N-диметилгідразин-індукованого канцерогенезу спостерігали ранні адаптаційні коливання супероксиддисмутазної активності з подальшим прогресивним її пригніченням, що досягало 43,55 % на 210-ту добу. Каталаза виявила вищу чутливість до дії канцерогену: достовірне зниження її активності фіксували вже зі 120-ої доби, а максимальне пригнічення становило 39,79 % на завершальному етапі досліду. Висновки. Розвиток неопластичного процесу супроводжується глибоким дисбалансом ферментативної ланки антиоксидантної системи тимуса, який проявляється виснаженням супероксиддисмутази й особливо каталази, що може посилювати оксидативний стрес та призводити до порушення імуно-регуляторної функції тимуса в умовах канцерогенезу, що прогресує.
РІВЕНЬ ТРАНСФОРМУЮЧОГО ФАКТОРУ РОСТУ-b1 У ДІТЕЙ ІЗ КОРОНАВІРУСНОЮ ХВОРОБОЮ ТА МУЛЬТИСИСТЕМНИМ ЗАПАЛЬНИМ СИНДРОМОМ: ВПЛИВ НА ТЯЖКІСТЬ ПЕРЕБІГУ ТА ДІАГНОСТИЧНЕ ЗНАЧЕННЯ
Вступ. Серед предикторів тяжкості коронавірусної хвороби виокремлюють трансформуючий фактор росту бета-1 (TGF-β1), який бере участь у процесах клітинної проліферації, диференціації, міграції та апоптозу та розглядається як маркер профібротичних змін, зокрема в легенях, а також як учасник прозапального каскаду. Мета дослідження – визначення особливостей рівнів TGF-β1 у групах дітей із коронавірусною хворобою (COVID-19) та мультисистемним запальним синдромом (MIS-C), виявлення вікових і статевих відмінностей рівнів TGF-β1 за SARS-CoV-2-інфекції, а також оцінювання сумарного впливу TGF-β1, віку та статі на ризик розвитку тяжкого перебігу COVID-19 і MIS-C у дітей. Методи дослідження. Проведено обстеження 200 дітей із COVID-19 та 40 дітей із MIS-C. Усім дітям проведено лабораторне визначення рівня TGF-β1 імуноферментним метод із застосуванням тест-системи TGF-β1 (Transforming Growth Factor Beta 1) ELISA Kit (E-EL-0162). Статистичний аналіз результатів здійснено з використанням програмного забезпечення «GraphPad Prism 8.4.3» та «Statistica 13.0». Статистичну значущість встановлено на рівні p < 0,05. Результати й обговорення. Діти з MIS-C мають достовірно вищі показники TGF-β1 (2,32 (2,02; 3,02) нг/мл) порівняно з пацієнтами з легким перебігом COVID-19 (1,79 (1,38; 2,07) нг/мл) (р < 0,05). Хлопчики з COVID-19 мали статистично значуще нижчі рівні TGF-β1 порівняно із хлопчиками з MIS-C (p < 0,05). За результатами логістичного аналізу встановлено, що тяжкий перебіг COVID-19 не асоціюється зі змінами концентрації TGF-β1 (p = 0,759) і залежить лише від віку пацієнта (p = 0,014). Натомість розвиток MIS-C був пов’язаний із підвищенням рівня TGF-β1 (ВШ 3,58; 95 % ДІ 1,49–8,62; p = 0,005). Висновки. Підвищення рівня TGF-β1 є характерним для дітей із MIS-C та може розглядатися як потенційний біомаркер ризику розвитку цього стану, що варто враховувати в діагностичному алгоритмі та менеджменті цього SARS-CoV-2-асоційованого стану в педіатричній практиці.
АСОЦІАЦІЯ ЛАБОРАТОРНИХ МАРКЕРІВ ІЗ ТРИВАЛІСТЮ ЖОВТЯНИЦІ ЗА УМОВИ УСКЛАДНЕНОГО ПЕРЕБІГУ ХОЛЕДОХОЛІТІАЗУ
Вступ. Холедохолітіаз є поширеним ускладненням жовчнокам’яної хвороби, частота якого становить від 8 до 16 %. Нелікований холедохолітіаз може бути поширеною причиною повторних звернень і прогресувати до загрозливих для життя ускладнень, як-от гострий холангіт або біліарний панкреатит. Наукові дані показують, що наявність жовтяниці є одним із вагомих клінічних предикторів жовчно- кам’яної хвороби. Тривала механічна жовтяниця істотно підвищує ризик печінково-ниркової недостатності, біліарного сепсису та гострого холангіту, що безпосередньо корелює з високою післяопераційною захворюваністю та летальністю. Мета дослідження – встановити взаємозв’язок між тривалістю жовтяниці та лабораторними показниками у хворих з холедохолітіазом, ускладненим холангітом і біліарним панкреатитом. Методи дослідження. У дослідженні було проведено клінічне обстеження та аналіз лабораторних даних 122 пацієнтів з холедохолітіазом (ХЛ), ускладненим холангітом (n = 59) та біліарним панкреатитом (n = 63) за умови жовчнокам’яної хвороби (ЖКХ), які перебували на стаціонарному лікуванні. Результати й обговорення. Порівняльний аналіз лабораторних показників у пацієнтів з ускладненим холедохолітіазом продемонстрував наявність вірогідних відмінностей між групами спостереження. Аналіз асоціацій між тривалістю жовтяниці та лабораторними показниками засвідчив відсутність взаємозв’язку між рівнем гамма-глутамілтранспептидази (ГГТП) та тривалістю жовтяниці за холангіту, тоді як ускладнення біліарним панкреатитом супроводжувалося слабким прямим зв’язком між досліджуваними параметрами. Встановлено вірогідний прямий зв’язок між рівнем L-FABP, АЛТ, загальним білірубіном і тривалістю жовтяниці в пацієнтів з холедохолітіазом, ускладненим як холангітом, так і біліарним панкреатитом. Висновки. У хворих на холедохолітіаз, ускладнений холангітом, діагностуються більш виражені цитолітичний синдром і пошкодження гепатоцитів порівняно з біліарним панкреатитом, що підтверджується вірогідно вищими рівнями L-FABP (в 1,35 раза), АЛТ (в 1,51 раза) і АСТ (в 1,55 раза). Найбільшу прогностичну значущість за наявності біліарного панкреатиту щодо тривалості жовтяниці має загальний білірубін (r = 0,50), що свідчить про пряму залежність накопичення білірубіну від часу стійкої обструкції, тоді як рівень гамма-глутамілтранспептидази виявився неінформативним для прогнозування тривалості обструкції за холангіту.
ОСОБЛИВОСТІ ЗМІН АКТИВНОСТІ РЕДОКС-СИСТЕМИ ЗА ХІМІЧНОГО ЛУЖНОГО ОПІКУ РОГІВКИ
Актуальність. Одним із мультикомпонентних механізмів пошкодження тканин ока, а також активації захисних і саногенетичних процесів, є активація редокс-системи на тлі пригнічення антиоксидантного захисту, що може сприяти розвитку ускладнень і сліпоти. Мета дослідження – встановити динаміку особливостей змін активності вільнорадикальних процесів, стану антиоксидантної системи у тварин із хімічним лужним опіком рогівки ока. Методи дослідження. Піддослідні кролі були поділені на 2 групи: контрольну – 10 інтактних тварин, дослідну – 10 тварин, яким моделювали хімічний опік рогівки. Забір матеріалу проводили на 1-шу, 7-му, 14-ту і 21-шу доби, виходячи зі стадійності перебігу опікового процесу у тканині рогівки. Показники вільнорадикального окиснення ліпідів і антиоксидантних систем визначали за загальноприйнятими методиками. Результати й обговорення. За експериментального опікового ушкодження рогівки ока лугом активація редокс-системи набуває некерованого характеру, що призводить до накопичення недоокиснених продуктів обміну у формі вільних радикалів, які ушкоджують тканини ока. Надмірне нагромадження високоактивних метаболітів, що негативно впливають на плазматичні та субклітинні мембрани, також пригнічує процеси регенерації тканин. Динаміка змін показників антиоксидантного захисту протікає фазово і не збігається з періодами активації вільнорадикального окиснення, що може поглиблювати важкість перебігу патологічного процесу, знижувати швидкість і якість регенерації рогівки, спричиняти розвиток деструктивних змін у тканинах ока. Висновки. Хімічний опік рогівки лугом в експерименті призводить до достовірного зростання активності процесів вільнорадикального окиснення на початкових стадіях опікової хвороби (первинний некроз, гострий період і виразкування рогівки). Динаміка активації ферментного і неферментного антиоксидантного захисту не збігається з активністю редокс-системи, що може поглиблювати тяжкість перебігу патологічного процесу в оці.
ВПЛИВ КУРІННЯ НА СТУКТУРУ МІКРОБІОТИ ПІДНЕБІННИХ МИГДАЛИКІВ У ПАЦІЄНТІВ З ГОСТРИМ ТОНЗИЛІТОМ
Вступ. Гострий тонзиліт залишається однією з найпоширеніших патологій дихальної системи, а куріння – важливим фактором ризику його розвитку та хронізації, який не лише пригнічує місцевий імунітет, а й створює умови для порушення колонізаційної резистентності слизової оболонки. Метою дослідження було проведення порівняльного аналізу мікробіому мигдаликів у пацієнтів із гострим тонзилітом залежно від статусу куріння. Методи дослідження. Загалом було обстежено 54 особи (вік 25,97 ± 7,71 років) із симптомами гострого тонзиліту. Пацієнтів за результатами анкетування розподілено на дві групи: Група 1 – 26 осіб (курців), Група 2 – 28 осіб (некурців). Для визначення етіології захворювання використовували бактеріологічне дослідження. Для порівняння груп застосовували U-критерій МаннаУїтні (для кількісних даних) та точний тест Фішера (для категоріальних змінних). Для оцінки подібності індивідуальних мікробних профілів використано ієрархічний кластерний аналіз. Результати й обговорення. За результатами дослідження β-гемолітичні стрептококи виявлено у 4 пацієнтів (15,4 %) у Групі 1 (курці) та у 6 пацієнтів (21,4 %) у Групі 2 (некурці). Частка α-гемолітичних стрептококів становила 31,6 % усіх виділених штамів у Групі 1 та 29,3 % – у Групі 2. Іншими численними представниками мікробіоти в обох групах були Neisseria spp. (19,7 % та 14,6 % відповідно) та Corynebacterium spp. (9,2 % та 20,0 % відповідно). Для більшості мікроорганізмів статистично значущих відмінностей між групами не виявлено (p > 0,05), винятком були Corynebacterium spp., де спостерігалась достовірна різниця як за індексом сталості та за рівнем колонізації (p < 0,05). Високі значення кофенетичної кореляції для обох груп (Група 1 = 0,87; Група 2 = 0,83) свідчать про добру відповідність дендрограм реальній структурі даних. Висновки. Отримані результати демонструють, що мікробіота мигдаликів у пацієнтів із гострим тонзилітом характеризується видовим різноманіттям у обох досліджуваних групах. Встановлено, що статус куріння не призводить до радикальної зміни видового складу мікробіоти, проте асоціюється із специфічними структурними зрушеннями, що потребує подальших досліджень.
ВАЛІДАЦІЯ ТА ОЦІНКА ПРОФІЛЮ ВЕРХ – МЕТОДИКИ КІЛЬКІСНОГО ВИЗНАЧЕННЯ АФІ НАТРІЙ 2-((4-АМІНО-5-ТІОФЕН-2-ІЛМЕТИЛ)-4H-1,2,4-ТРІАЗОЛ-3-ІЛ)ТІО)АЦЕТАТУ
Вступ. Похідні 1,2,4-тріазолу посідають важливе місце серед сучасних біологічно активних сполук завдяки широкому спектру фармакологічних властивостей. Особливий інтерес становить натрій 2-((4-аміно-5-(тіофен-2-ілметил)-4H-1,2,4-тріазол-3-іл)тіо)ацетат, перспективний активний фармацевтичний інгредієнт з доведеною акто- та стреспротекторною дією, упровадження якого у фармацевтичну практику потребує надійних аналітичних методів контролю якості. Мета дослідження – валідація швидкої, точної і екологічно обґрунтованої ВЕРХ-методики кількісного визначення натрію 2-((4-аміно-5-(тіофен-2-ілметил)-4H-1,2,4-тріазол-3-іл)тіо)ацетату в субстанції. Методи дослідження. Дослідження проводили методом високоефективної рідинної хроматографії з діодно-матричним детектором (ВЕРХ-ДМД) з використанням системи «Agilent 1260 Infinity». Аналіз здійснювали в ізократичному режимі на колонці «Zorbax SB-C18» з використанням рухомої фази вода – ацетонітрил з додаванням 0,1 % мурашиної кислоти. Валідацію методики виконували відповідно до вимог ICH Q2(R1), Державної фармакопеї України та Європейської фармакопеї з оцінюванням чутливості, лінійності, прецизійності, правильності й екологічного профілю (AGREE, GAPI). Результати й обговорення. Встановлено нижню межу кількісного визначення на рівні 10 мкг/мл за співвідношення сигнал/шум 12,6. Методика продемонструвала високу лінійність у діапазоні 80–120 % від номінальної концентрації (R² = 0,9981), прецизійність (RSD ≤ 2 %) та правильність (середній відсоток вилучення 100,26 %). Оцінювання за концепцією «зеленої» аналітичної хімії показало прийнятний екологічний профіль розробленої методики (AGREE = 0,74). Висновки. Розроблена та валідована ВЕРХ-методика є швидкою, чутливою, точною, відтворюваною та екологічно обґрунтованою. Вона може бути рекомендована для контролю якості субстанції натрію 2-((4-аміно-5-(тіофен-2-ілметил)-4H-1,2,4-тріазол-3-іл)тіо)ацетату та використання на етапах фармацевтичного розроблення і стандартизації перспективних лікарських засобів на основі даного АФІ.
ВИВЧЕННЯ ВПЛИВУ СТРЕСОВИХ ФАКТОРІВ НА СТАБІЛЬНІСТЬ НАФТИФІНУ ГІДРОХЛОРИДУ У КРЕМОВІЙ ЛІКАРСЬКІЙ ФОРМІ ЯК ЧАСТИНА РОЗРОБКИ АНАЛІТИЧНОЇ МЕТОДИКИ КОНТРОЛЮ ДОМІШОК
Вступ. Стабільність активних фармацевтичних інгредієнтів у лікарських формах є критерієм їхньої якості та безпеки протягом строку придатності. Проведення стрес-тестів дозволяє виявити найбільш вразливі шляхи деградації та сформувати профіль домішок, характерний для екстремальних умов зберігання. Мета дослідження. Оцінити поведінку нафтифіну гідрохлориду у кремових лікарських формах під впливом комплексу стрес-факторів, встановити особливості утворення продуктів деградації за різних типів навантажень. Методи дослідження. Для проведення дослідження використовували рідинний хроматограф «Agilent 1200» з ДМД, для отримання хроматограм та інтегрування результатів – програмне забезпечення «Open Lab». Хроматографічні колонки – «Synergi Hydro-RP» (250 × 4,6 мм 4 мкм) і «Gemini C18» (50 × 4,6 мм 3 мкм), придбані у Phenomenex. Стандартні зразки (СЗ) нафтифіну гідрохлориду (чистота ≥ 99 %, ВЕРХ) закуплено в USP Co., цинамонового альдегіду (ЦА) і N-метил-1-нафталенметиламіну гідрохлориду (чистота ≥ 99 %, ВЕРХ) закуплено в Sigma-Aldrich Chemicals Co., лікарські засоби Естезифін® (АТ «Фармак», Україна) та Екзодерил® (Sandoz GmbH, Австрія). Результати й обговорення. За більшості тестованих умов (кислотна, лужна, термічна та світлова експозиція) хроматографічні профілі залишалися переважно незмінними, що вказує на задовільну хімічну стійкість нафтифіну у вивчених кремових матрицях. Значущі зміни спостерігалися лише під дією окисника: на хроматограмах з’являються нові піки, помітно зростає інтенсивність окремих домішок і формується характерний окисний профіль деградації, супроводжуваний зниженням вмісту діючої речовини. Збереження високих показників чистоти піку й адекватний масовий баланс свідчать про достовірність реєстрації змін і можливість коректного відрізнення продуктів деградації від матричних компонентів. Висновки. Стрес-дослідження показали, що нафтифін гідрохлорид у кремових лікарських формах є стійким до кислотного, лужного, термічного та світлового впливу, натомість окисні умови призводять до виразної деградації та утворення специфічних продуктів розпаду. Отримані дані уточнюють ризики, пов’язані з окисним руйнуванням активних фармацевтичних інгредієнтів у досліджуваних препаратах, можуть бути використані для коригування умов зберігання та подальшого оцінювання стабільності протягом строку придатності. Застосований хроматографічний підхід забезпечив чітку ідентифікацію змін у профілі домішок і придатний для подальшого моніторингу деградаційних процесів у подібних дослідженнях.
ВИВЧЕННЯ ГОСТРОЇ ТОКСИЧНОСТІ ГУСТОГО ЕКСТРАКТУ ІЗ КВІТІВ ЦИНІЇ ВИТОНЧЕНОЇ
Вступ. Визначення класу токсичності є невід’ємним етапом доклінічного дослідження потенційних лікарських сполук, оскільки дозволяє оцінити їхню безпечність для подальшого застосування. Отримані результати є основою для подальших фармакодинамічних і фармакокінетичних досліджень, а також забезпечують наукове обґрунтування безпечності нового лікарського засобу перед переходом до клінічних випробувань. Мета дослідження – визначити гостру токсичность густого екстракту із квітів цинії витонченої. Методи дослідження. Дослідження гострої токсичності густого екстракту із квітів цинії витонченої проводили на 24 білих безпородних щурах обох статей масою 180–200 г. Тваринам експериментальних груп одноразово внутрішньошлунково вводили екстракт у дозі 5 000 мг/кг, тоді як щурам контрольної групи вводили питну воду в дозі 20 мг/кг. Спостереження за станом тварин тривало протягом 14 діб із фіксацією їхньої поведінки, активності, загального самопочуття та можливих випадків загибелі. Після завершення періоду спостереження тварин виводили з експерименту, проводили макроскопічне дослідження внутрішніх органів і визначали їх масові коефіцієнти. Результати й обговорення. Отримані результати свідчать про відсутність токсичної дії густого екстракту із квітів цинії витонченої в щурів обох статей після одноразового внутрішньошлункового введення в дозі 5 000 мг/кг. Упродовж експерименту не зафіксовано випадків загибелі тварин чи змін у їхній поведінці. Масові коефіцієнти внутрішніх органів самців і самок дослідних груп не мали достовірних відмінностей порівняно з контрольними тваринами. Сукупність отриманих даних дозволяє класифікувати досліджуваний екстракт як речовину практично нешкідливу. Висновки. Отримані результати свідчать, що густий екстракт із квітів цинії витонченої можна віднести до ІV класу токсичності – практично нешкідливих речовин.
ОСОБЛИВОСТІ МОРФОЛОГІЧНИХ ОЗНАК МОЛОДИХ ПАГОНІВ ХОЛОДКУ ЛІКАРСЬКОГО ТА ВИЗНАЧЕННЯ ЇХ АМІНОКИСЛОТНОГО СКЛАДУ
Вступ. Холодок лікарський (Asparagus officinalis L.) є харчовою, декоративною та лікарською рослиною з антиоксидантною, сечогінною та гіпотензивною активністю. Мета дослідження. Визначення морфологічних особливостей і аналіз якісного складу і кількісного вмісту амінокислот у молодих пагонах холодку лікарського, вирощених та зібраних в умовах Тернопільської області. Методи дослідження. Об’єктом досліджень були молоді пагони, які заготовляли на початку вегетації та висушували за температури 25–35 °C. Компонентний склад і кількісний вміст амінокислот визначали газовим хромато-мас-спектрометричним методом. Результати й обговорення. Проаналізовано морфологічні особливості молодих пагонів холодку лікарського. У досліджуваній сировині Asparagus officinalis було ідентифіковано 11 вільних і 13 зв’язаних амінокислот. Відмічено відсутність L-гліматіну та L-тирозину у вільному стані. Сумарний вміст вільних амінокислот становив 1,22 мг/г, тоді як зв’язаних – 78,85 мг/г. Висновки. Установлено якісний склад і кількісний вміст амінокислотного складу в молодих пагонах холодку лікарського. Серед зв’язаних виявлених сполук найбільша частка припадає на L-лейцин (12,45 мг/г), L-пролін (11,36 мг/г) і L-фенілаланін (9,7 мг/г). У вільному стані переважають L-валін, L-лі- зин, L-пролін та L-аспарагінова кислота.
ВАЛІДАЦІЯ СПЕКТРОФОТОМЕТРИЧНОЇ МЕТОДИКИ КІЛЬКІСНОГО ВИЗНАЧЕННЯ БІСОПРОЛОЛУ ФУМАРАТУ ІЗ БРОМКРЕЗОЛОВИМ ПУРПУРОВИМ У ТАБЛЕТКАХ
Вступ. Попередніми нашими дослідженнями оптимізовано умови пробопідготовки та розроблено методику кількісного визначення бісопрололу фумарату із бромкрезоловим пурпуровим у твердій лікарській формі – таблетках Бісопрол. Оскільки валідація – це експериментальний доказ того, що запропонована методика кількісного визначення бісопрололу є придатною для поставлених цілей і завдань, необхідно дослідити основні валідаційні параметри, результати яких вкажуть не лише на коректність представленої методики, а й на відповідність вимогам Національної фармакопеї, а також на її використання у практичній фармації. Мета дослідження – проведення валідації методики кількісного визначення бісопрололу фумарату за реакцією із бромкрезоловим пурпуровим у таблетках. Методи дослідження. Для проведення експерименту було використано прилад – спектрофотометр «Shimadzu UV1800 » (UVProbe 2.62), кварцові кювети розміром 1 см, таблетки Бісопрол дозуванням 10 мг, фармакопейний стандартний зразок (ФСЗ) бісопрололу фумарату («SigmaAldrich », ≥ 98 %, високоефективна рідинна хроматографія), ацетонітрил Р (Сфера Сім ч.д.а.), бромкрезоловий пурпуровий (БКП) «Sigma – Aldrich» (≥ 98 %, HPLC), методи математичної статистики. Результати й обговорення. Вивчення валідаційних характеристик здійснювали згідно з вимогами Державної фармакопеї України (ДФУ), ІІ видання. Основні валідаційні параметри, що вивчалися, такі: лінійність, правильність, прецизійність, збіжність і робасність. Як результат проведених випробувань – розроблена методика виявилась лінійною, адже межа виявлення становила 0,9024, межа кількісного визначення – 2,7344, що відповідає зазначеним критеріям прийнятності. Значення величини Δz дорівнювало 0,21, що є меншим за критичне значення (1,6 %), отже, розроблена методика є збіжною. Систематична похибка становить 0,03 %, що теж менше за критичне значення і вказує на правильність даної методики кількісного визначення. Висновки. У результаті вивчення основних валідаційних параметрів установлено, що розроблена методика визначення кількісного вмісту бісопрололу фумарату із бромкрезоловим пурпуровим є лінійною, збіжною, правильною, прецизійною та може бути використана на хіміко-фармацевтичних підприємствах лабораторіями з контролю якості лікарських препаратів для проведення фармацевтичного аналізу субстанції бісопрололу та медикаментів на його основі.
ПОРІВНЯЛЬНИЙ АНАЛІЗ АСОРТИМЕНТУ ЛІКАРСЬКИХ ЗАСОБІВ ДЛЯ СИМПТОМАТИЧНОГО ЛІКУВАННЯ СТРЕСУ
Вступ. В Україні проблема стресу є надзвичайно актуальною у зв’язку зі складними соціальними, економічними та психологічними реаліями, що спричинені воєнним конфліктом, що триває, та його довгостроковими наслідками. Одним із найпоширеніших підходів до профілактики та симптоматичного лікування станів, пов’язаних зі стресом, є використання седативних, снодійних або ноотропних препаратів, зокрема рослинного походження, що мають м’яку дію та відносно низьку частоту побічних реакцій. Метою дослідження є аналіз українського фармацевтичного ринку безрецептурних препаратів, що використовуються для симптоматичного лікування стресу. Методи дослідження. У дослідженні використано дані з Державного реєстру лікарських засобів України, Протоколу фармацевта «Симптоматичне лікування стресу», онлайн-компендіуму, ресурсів “Apteki.ua”, “Tabletki.ua”. Результати й обговорення. Результати дослідження показують, що станом на 1 вересня 2025 року на фармацевтичному ринку України зареєстровано 85 торгових найменувань безрецептурних препаратів, рекомендованих для симптоматичного лікування стресових розладів. Структурний аналіз за АТС-класифікацією показує, що 85,8 % асортименту належить до підгрупи N05 CM «Снодійні та седативні засоби». Аналіз сегмента ринку за країною-виробником показує, що 78 % асортименту – вітчизняного та 22 % – іноземного виробництва. Встановлено, що за типом лікарської форми переважають тверді лікарські форми: таблетки, вкриті плівковою оболонкою (21 %), таблетки (11 %), сублінгвальні таблетки (6 %), капсули (15 %), лікарські збори та фільтр-пакети (9 %). Рідкі лікарські форми включають настоянки (21 %), розчини для перорального застосування (10 %) та краплі для перорального застосування (6 %). Визначено, що в асортименті OTC-препаратів переважають комбіновані засоби природного походження – 85,8 % на основі сухих, густих або рідких екстрактів трави звіробою, кореня валеріани, трави пустирника, трави пасифлори та трави меліси. Висновки. Отримані дані можуть бути використані для оптимізації фармацевтичної допомоги, покращення раціонального вибору лікарських засобів і оптимізації процесів ухвалення рішень у сфері охорони здоров’я щодо лікування стресу.
АСПАРТАТАМІНОТРАНСФЕРАЗНА АКТИВНІСТЬ СИРОВАТКИ КРОВІ В ДИНАМІЦІ МЕХАНІЧНОЇ ТРАВМИ РІЗНОЇ ЛОКАЛІЗАЦІЇ, УСКЛАДНЕНОЇ ГОСТРОЮ КРОВОВТРАТОЮ
Вступ. Травма є однією із провідних причин смертності та захворюваності в усьому світі. Натепер уважають, що зростання аспартатамінотрансферазної (АсАТ) активності сироватки крові пов’язане із системними розладами, відмінними від паренхіматозних захворювань печінки. Однак вплив механічної травми різної локалізації та гострої крововтрати на динаміку аспартатамінотрансферазної активності сироватки крові вивчений не досить, що потребувало спеціального дослідження. Мета дослідження – з’ясувати аспартатамінотрансферазну активність сироватки крові в динаміці черепно-мозкової травми (ЧМТ), тупої травми живота (ТТЖ) та скелетної травми (СКТ), ускладненої гострою крововтратою. Методи дослідження. Експерименти проведено на статевозрілих білих щурах-самцях лінії Вістар. В умовах тіопентало-натрієвого наркозу в щурів моделювали черепно-мозкову травму, тупу травму живота та скелетну травму, стандартизовані за величиною летальності. В окремих групах щурів додатково моделювали гостру крововтрату в обсязі 1,5 % від маси тіла. Щурів виводили з експерименту через 3, 7, 14, 21 та 28 діб посттравматичного періоду. У сироватці крові визначали аспартатамінотрансферазну активність сироватки крові. Результати й обговорення. Моделювання ізольованої черепно-мозкової травми, тупої травми живота та скелетної травми супроводжується посиленням системної мембранопатії, що супроводжується суттєвим зростанням порівняно з контролем аспартатамінотрансферазної активності сироватки крові впродовж періоду ранніх і пізніх проявів травматичної хвороби. За умов тупої травми живота показник суттєво більший порівняно з іншими дослідними групами через 7, 14, 21 та 28 діб посттравматичного періоду. Ускладнення модельованих травм гострою крововтратою в кількості 1,5 % від маси тіла порівняно з контрольною групою спричиняє статистично значуще збільшення аспартата- мінотрансферазної активності сироватки крові порівняно із травмованими щурами із самою травмою: після черепно-мозкової травми й гострої крововтрати – через 3, 7, 21 та 28 діб посттравматичного періоду, після тупої травми живота й гострої крововтрати – у всі строки посттравматичного періоду, після скелетної травми й гострої крововтрати – через 3–21 добу. Починаючи від 7-ї доби експерименту аспартатамінотрансферазна активність сироватки крові суттєво більша на тлі тупої травми живота й гострої крововтрати порівняно з іншими дослідними групами. Висновки. Механічна травма різної локалізації зумовлює суттєве зростання аспартатамінотрансферазної активності сироватки крові в період ранніх і пізніх проявів травматичної хвороби, яке суттєво поглиблюється за умов додаткової гострої крововтрати й переважає в щурів із тупою травмою живота.
ВЗАЄМОЗВ’ЯЗОК ГЛУТАМАТ-АСПАРТАТНОЇ СИГНАЛІЗАЦІЇ ТА СИСТЕМИ ОКСИДУ АЗОТУ: МОЛЕКУЛЯРНІ МЕХАНІЗМИ, ФІЗІОЛОГІЧНІ ФУНКЦІЇ, ПАТОЛОГІЧНІ НАСЛІДКИ ТА ШЛЯХИ МЕДИКАМЕНТОЗНОГО ВПЛИВУ
Вступ. Взаємодія між системою збуджувальних амінокислот (L-глутамат, L-аспартат) і системою оксиду азоту (NO) є фундаментальним сигнальним каскадом в організмі ссавців, який функціонує за принципом «двосічного меча», визначає межу між фізіологічною адаптацією та патологічним пошкодженням. Мета дослідження. Провести комплексний міждисциплінарний аналіз і систематизувати сучасні дані про молекулярні механізми, фізіологічну та патологічну роль, а також терапевтичний потенціал глутамат-NO сигнального шляху. Результати й обговорення. Центральною інтегративною подією є активація іонотропного NMDA-рецептора (NMDAR), яка запускає кальцій-залежний синтез NO нейрональною синтазою (nNOS). У фізіологічних умовах цей каскад є незамінним для синаптичної пластичності (LTP), нейроваскулярного спряження та периферичної регуляції (наприклад, у ШКТ). Однак його гіперактивація за наявності ішемії, травми та нейрозапалення запускає механізм ексайтотоксичності. В огляді детально проаналізовано ключові патогенетичні ланки: (1) перетворення NO на високотоксичний пероксинітрит; (2) роль індуцибельної iNOS у нейрозапаленні; (3) феномен «роз’єднання» (uncoupling) nNOS через дефіцит кофактора BH4; (4) критичну роль супрамолекулярного комплексу GluN2B-PSD-95-nNOS як мішені «просмертельного» сигналу. Обговорено патологічну роль каскаду при інсульті, нейродегенеративних захворюваннях (Альцгеймера, Паркінсона) та у формуванні хронічного болю. Висновки. Проаналізовано клінічні невдачі неселективних антагоністів NMDAR і обґрунтовано зміщення терапевтичних стратегій у бік «тонкої модуляції» системи. Перспективними напрямами є селективні антагоністи субодиниці GluN2B, блокатори ONOO-, стабілізатори nNOS та інноваційні пептиди, що руйнують патологічний зв’язок PSD-95/nNOS. Розуміння цього каскаду залишається пріоритетом для розроблення нових методів лікування неврологічних і соматичних захворювань.
РОЗВАНТАЖУВАЛЬНО-ДІЄТИЧНА ТЕРАПІЯ ЯК ІНСТРУМЕНТ БІОХІМІЧНОЇ РЕГУЛЯЦІЇ ОРГАНІЗМУ: ПРЕВЕНТИВНІ, КЛІНІЧНІ ТА ANTI-AGING ЕФЕКТИ
Вступ. У статті представлено науково-практичний аналіз розвантажувально-дієтичної терапії як складової частини сучасних превентивних, лікувальних підходів і антиейджингу в медицині. Мета дослідження – систематизувати дані щодо ефективності методу розвантажувально-дієтичної терапії, висвітлити механізми дії, методику застосування та клінічні результати в пацієнтів різного профілю. Методи дослідження. Робота має характер аналітичного огляду сучасних наукових джерел, присвячених вивченню біохімічних, клінічних і антиейджингових ефектів розвантажувально-дієтичної терапії. Інформаційною базою дослідження стали публікації протягом останніх 10 років у наукових базах PubMed, Scopus, Web of Science, Google Scholar, а також у вітчизняних фахових медичних виданнях. Результати й обговорення. Розглянуто механізми впливу тимчасового обмеження харчування на метаболічні процеси, системи детоксикації, регенерацію клітин та епігенетичні зміни, що лежать в основі уповільнення процесів старіння. Узагальнено клінічні спостереження та результати наукових досліджень, які підтверджують ефективність методу за наявності багатьох патологій внутрішніх органів і систем. Окреслено значення розвантажувально-дієтичної терапії як методу, який спричиняє системну метаболічну адаптацію, що супроводжується оптимізацією енергетичного обміну, зменшенням анаболічного навантаження та активацією внутрішньоклітинних механізмів відновлення. Ці зміни асоціюються зі зниженням метаболічного й оксидативного стресу, нормалізацією обміну ліпідів і вуглеводів та формуванням тривалих превентивних, терапевтичних і антиейджингових ефектів. Висновки. Розвантажувально-дієтична терапія є природним ефективним способом стимуляції ендогенного відновлення організму, який має не лише клінічне, а й глибоке метаболічне підґрунтя, що підтверджується сучасними біохімічними та біологічними дослідженнями.